# Лiтня Пригода.

Эмир Иванович Рыбак

Присвячуеться брату В╕ктору ╕ п/полковнику ╕нженерних в╕йськ в в╕дставц╕, чорнобильцю Козак Володимиру Васильовичу - за ╥х геро╥чний вчинок!

Л╕тня пригода.


Блакить на неб╕ чиста на вроду,

Бо сонце пекло ╕ св╕тило народу

╤ нам у л╕тню, сонячну погоду,

Коли спекотне, хочеться у воду.


А тут жайворонки, аж затинались,

В╕д завзятих, ╕ дзв╕нких п╕сень,

Що чимдуж на нього, соб╕ гнались,

╤ було це, тут кожен божий день.


Трактори в полях дружно гули,

Пастухи корови додому гнали,

В╕три сьогодн╕ ще ж не дули,

Люди с╕но до стодоли збирали,


А джи╜унц╕ в трав╕ стрибали,

Дерева ус╕м вклонялись до земл╕.

Гули соб╕ жовтеньк╕ бджоли,

Не в╕дступали ╥м оси ╕ джмел╕.


╤ в цю, таку чудову л╕тню пору,

З╕брались ми сус╕ди учетвером,

Корови загнавши на свою обору,

Я, з ╤ваном, ╕ братом В╕ктором,


Та ще з сус╕дом Вовком Козаком,

Радувались ц╕й погод╕ як н╕хто.

Купатись йшли з кулею, не з сачком,

А настр╕й був в нас ого - го!


╤ ось ми вже на польовому стан╕,

Накачали камеру в╕д ,,Б╕лоруса",

Бо ж були в розхвильован╕м стан╕ -

╤з заднього колеса куля - спокуса.


Та б╕гли поп╕д гор╕хи, б╕ля шляху,

Ми з ╤ваном були менш╕, в╕дста╓мо.

Та до Хреста ми дал╕, дали маху,

П╕т котиться, а воду ми не п"╓мо.


В╕тя з Вовком, обох нас почекали.

- Човна спихнемо на Полянках! -

Ось те, що ми в╕д них познали,

╤ чимдуж чесали дал╕ по ланах.


Тод╕ була уже одинадцята година,

В ставку сонце промен╕ купало,

Нам не зустр╕лась н╕ одна людина,

╤ лиш в╕длуння в╕д л╕су гукало.


З горба до ставка камера лет╕ла,

Ми ж б╕гли, аж в вухах свист╕ло.

В╕д наших н╕г, аж курява киш╕ла,

Так було гаряче, що т╕ло сп╕тн╕ло.


З кринички з холодним джерелом,

Ми води, смачно╥ там напились.

Дал╕ вс╕ ми б╕гли напролом,

╤ на берез╕ стр╕мк╕м спинились.


Швидко скинувши сво╥ штани,

Ми зняли з них шк╕рян╕ пояски,

Камеру зв"язали ╕ стали як пани -

Це був човен з гуми, ми моряки.


Ми ╥╥ г╕дно на воду опустили,

Вовка Козак, ус╕вся як гетьман.

Ми, зверху с╕ли, щоб ноги мили,

Перед╕ мною с╕в, як бриль, ╤ван.


╤ менший що прис╕в був я,

Останн╕м опустився брат В╕тя.

Сонячний день тягнув на п╕вдня

Середини двадцятого стол╕ття...


Сонце в неб╕ п╕днялось високо,

На ставку - штиль, ╕ було тихо.

Вода нагр╕лась, як парне молоко,

Н╕що не спов╕щало, що буде лихо.


Ось к╕лька змах╕в дитячих рук,

Лодка опинилась вже на середин╕.

Та появився ╜едзь тут як тут,

Вс╕вся на худ╕й ╤ванов╕й спин╕.


╤ м╕ж лопатками став кусати

Та ╜едзя треба якось прогнати,

╤ван став руками лиш махати -

Не легко гада з╕ спини з╕гнати.


В╕д коливань човен переверта╓ться,

Камера в╕д води стала слизька,

Хто на кул╕ був, у вод╕ опиня╓ться,

╤ дорога до берега нам не близька,


Це камера знов кулявидна стала.

Ми з ╤ваном мал╕, плавати, не вм╕ли,

Скрутна мить для нас настала,

Зрозум╕ли це, як з камери злет╕ли.


Я зразу п╕шов на замулене дно,

╤ поки на сп╕д плавно опускався,

Вода темно-зелена, брр... холодно,

То гидко╥ вдоволю наковтався.


Тод╕ появилась в мене така гадка:

- Буду я бульки на поверхню пускати,

Щоб знайти мене, варто ╥м позначка,

╤ де я, ви хлопц╕ будете знати.


Ось таку соб╕ я, думу гадав,

╤ван в плаванн╕ хисту не мав,

Бо за один край камери брав,

А другий, йому по лоб╕ давав.


Тут ╕ см╕шно, ╕ правда, гр╕шно,

Як у т╕й комед╕╥, в пот╕шн╕м к╕но.

Старшим хлопцям було, не см╕шно,

Бо ╤ван м╕г теж, п╕ти на дно.


Не знаю як це ймов╕рно було,

Що хлопц╕ для спас╕ння робили,

╤ ск╕льки часу на це в них п╕шло,

А ╤вана на камеру все ж посадили.


Холодно внизу, а хлопц╕ п╕рнають,

Де я, н╕хто з них толком не зна╓.

Мають над╕ю, що мене в╕дшукають,

Там, де на дн╕ карась спочива╓...


Хлопц╕, ви мен╕, не пов╕рите,

Вх╕д в рай найшов, не в Тартар!

Рад╕сть зазнав, ╕ лоб не бол╕тиме,

Описуючи ранн╕й св╕й спогад:


- Добре, що родився я на Спаса,

╤ смутно пам"ятую що бачив, чув.

Життя п╕дкине мен╕ викрутаса,

╤ почую якийсь дивовижний гул.


Кажу, в перший раз, його не чув.

При╓мним став для мене намул!

Я може був малий, ╕ гул забув,

Але жарт╕влив╕сть, тод╕ здобув.


Я зр╕в, летячи жерлом воронки,

Що по бокам було безпросв╕тно,

╤ кольоров╕ малюнки ворожки...

Попереду видн╕лось якесь св╕тло...


Мен╕ ж було, як н╕коли при╓мно!

Хлопц╕ в цей час обсл╕дували дно,

Я ж лет╕в, мен╕ було все одно.

Було тепло ╕ зовс╕м не холодно.


Старш╕ хлопц╕ ╕ п╕рнали, ╕ шукали,

Майже в сам╕м центр╕ ставка,

Сили тратили, ╕ все дно щупали,

Бо там була велика глибина.


Та йшла п΄ята чи сьома хвилина,

╤ вже "кл╕н╕чна" з╕ мною загравала,

Бо дуже славна, ця ╥й дитина.

Старша, б╕ля нас, з косою стояла.


Що попрощаюсь, н╕ одна не знала.

Цим сестри, явно ж помилились.

Мен╕ музику, н╕ одна, не найняла...

Хлопц╕ в╕д зусиль явно стомились,


Бо на ╜рунт, не раз спустились.

Дал╕ д╕ло зв╕сно було ж так,

Я пов╕даю як в натугах грузились:

- Знову п╕рнув Вовка Козак,


╤ за ним брат, знаючи що я тону,

Зачепив Вовку, за його труси,

Вовка зачепив мене за ногу,

Я мовчав, не казав: - Пусти!


Ось так витягли мене з води.

╤ так воду з мене викачували,

Ноги, згинали на груди, до пори

Що оч╕ мен╕ ледь не вилазили.


Небо знову-таки блакитне було,

З животом вже все пройшло,

В голов╕ двигуном вже не гуло,

Лише в╕д мене тинню несло.


Отямився я ╕ п╕знав б╕лий св╕т!

Ясно св╕тило нам золотисте сонце,

Та зазирнуло воно у мо╓ в╕конце,

Так зак╕нчився незбутн╕й пол╕т.


╤ побачив я Красуню блискучу,

- Ось де ти бабка вертка,

Чом мене з води, не спасла?

Н╕с я дурницю явно гримучу.


Як хлопц╕ вс╕ тут розсм╕ялись,

Що см╕шинки скр╕зь розс╕ялись.

Ось так ми тод╕ розв╕ялись -

Остудились, ╕ на зле не над╕ялись.


Труси тим часом п╕дсушились,

Ми од╕лись, та причепурились.

Язики в╕д спраги потупились,

Р╕зн╕ думи, як собаки причепились.


Я глядь, а пояска мого нема╓,

Пригадав: - Це забрала вода,

╤ добре що мен╕ Бог та сприя╓.

Рад, що спасла, Планида горда!


На ╤вана трохи покричали,

Стусана йому доброго дали,

Назад як могли почвалали

Дал╕, говорить таке сказали:


- Ви не бачили нас п╕вдня.

Це була лише одна брехня.

Цього чисто - сонячного дня,

Коли розцв╕ла днина спекотна.


- Що ╕ як, ми вм╕╓мо тепер,

Завтра же по╥демо на Дн╕стер!

Хлопц╕ реготали, а я ледь не вмер,

Бо на язиц╕ мозоль соб╕ натер.


Така пригода ско╥лась з╕ мною,

1965 року, л╕тньою порою.

Було це тод╕ н╕би - то грою,

За яку б сплатили вищою ц╕ною.


То така то лодка Хейердала,

Що по лоб╕ вс╕м нам дала!

Л╕пше дома з"╥сти кусок сала,

Чим смерть за ноги б хапала.


Все це, правда, а не вит╕вка,

Я знаю, що вс╕ св╕дки ╓ жив╕,

╤ не просто слоб╕дська пл╕тка,

Св╕дки вс╕ п╕дтвердять мен╕.


Не знаючи у вод╕, як╕ глибини,

Не охолоджуйтесь, без причини!

Т╕льки в скрутну на вод╕ хвилину,

Добре плаваючи, спаси ти людину!


╤ вс╕ будуть т╕льки дуже рад╕,

Так╕й щаслив╕й ╥хн╕й пригод╕,

╤ ти на гор╕ Слави, в шоколад╕,

Будеш при люб╕й земн╕й погод╕.


Я щиро дякую сус╕ду В. Козаку,

╤ р╕дному брату В╕ктору,

За те, що не злякались, без спору,

Д╕яли р╕шуче, спасли д╕твору!


Дай Бог, §╥м здоров"я, щастя в житт╕,

╤ веселого настрою кожно╥ мит╕!!!


Литва. 2009. 07. 03.


Сноски - зноски:

- Джи╜унц╕ - цв╕ркуни - кузнечики

- Хрест - перехрестя (перетинок) дор╕г.

- Красуню блискучу ╕ бабка вертка - попрыгунья стрекоза

и один из её видов "Красуня блискуча"