# Наш╕ муки

Андрей Павлович Гончарук

Доля солдата - 2 св╕това в╕йна

Наш╕ муки.


Гончарук Андр╕й Павлович ╕ Рибак Ем╕р ╤ванович.


Зм╕ст:


Вступ


-- В╕йна продовжу╓ рахувати сво╖ чорн╕ й г╕рк╕ дн╕

-- В лавах 70 див╕з╕╖ п╕д м. Виборгом, Карельський перешийок

I ч. На Лужськ╕м оборонн╕м рубеж╕

-- Жорсток╕ бо╖.

-- Наказ комбата й перше оточення.

-- Вих╕д з першого оточення - незапланована подорож до райцентру Батецька.

-- Зустр╕ч з полковим ком╕саром й направлення в 1 К╕ровську див╕з╕ю.

-- 1 К╕ровська добров╕льна див╕з╕я в район╕ ст. Передольська

II ч. До л╕н╕╖ фронту

1) Комендантський взвод ст. сержанта Павлова - героя Радянського Союзу.

2) Наш╕ в╕дступальн╕ маневри л╕сами.

3) В╕дправка л╕таками всього вищого командного складу радянських п╕дрозд╕л╕в, що опинились в облоз╕ ворогом, до Лен╕нграда, на "Велику землю".

4) До л╕н╕╖ фронту окремими гуртами. Смерть сержанта Боброва.

5) Виб╕р подальших д╕й. Один в розв╕дку.

6) Спроба переходу через автомоб╕льний шлях.

7) Пох╕д на розв╕дини до шосейно╖ дороги вдень.

8) Перех╕д дороги п╕д мостом.

9) Мо╖ пригоди в низин╕, в гнилих мочарах багниська.

10) Л╕с. Нов╕ знедолен╕ радянськ╕ солдати б╕ля багаття.

11) Новий товариш - Павло.

12) Клятва побратим╕в.

13) Картопляне поле. Добр╕, р╕дн╕ радянськ╕ люди!

14) Я, знову один. Нов╕ випробування.

15) Спроба добратись до л╕н╕╖ фронту по чугунц╕

III ч. Переможен╕, знедолен╕, але нескорен╕.

-- Як я попав у полон.

-- Зустр╕ч з Павлом у невол╕.

-- Розпов╕дь Павла про те, як в╕н попав у полон.

-- Злигодн╕ в холодн╕м ╕ сир╕м льоху.

-- Подорож по шпалах на п╕вдень.

-- Невеликий пересильний таб╕р в л╕совому сел╕.

-- У велик╕м пересильн╕м табор╕ б╕ля ст. Батецька.

-- Таб╕р ст. Уторгош ╕ по╖здка в таб╕р м. Дв╕нськ.

-- Поц╕лунок пан╕ Смерт╕ та Божа, й ╖╖ не ч╕тка усм╕шка до мене.

10) Латв╕я, таб╕р Шталаг-340 м. Дв╕нськ-Даугавп╕лс.

11) Втеча з табору Шталаг-340 м. Дв╕нська - Латв╕я.

12) Балт╕йський хут╕р - Латв╕я.

13) Подорож з ст. Аглонас б╕ля Рушон╕ до Дв╕нська.

14) Знову таб╕р Шталаг-340 для полонених б╕ля м. Дв╕нськ - Даугавп╕лс.

15) Зустр╕ч з Павлом ╕ його г╕рк╕ випробування.

16) Бойов╕ побратими Павла - Данило ╕ Микола.

17) Чергов╕ пригоди Миколи.

18) Од╕ссе╖ Данила у штабухтабор╕-340 м. Дв╕нськ.

19) Перша непокора в штабухтабор╕-340.

20) Створення п╕дп╕льного парт╕йно - комсомольського осередку Компарт╕╖ СРСР.

21) Дез╕нфекц╕йний гурт ╕ в╕дправки полонених у Н╕меччину

IV ч. Нев╕льницьке життя в╕йськовополонених в Н╕меччин╕.

-- Stuttgart - Штутгарт, п╕вденний зах╕д Н╕меччини, Шваб╕я, центр земл╕ Баден-Вюртемберг.

-- За що в╕дправили в карцер ╕ до Гестапо пол╕ца╖в ╕ кухар╕в.

-- Як н╕мц╕ в 1942 роц╕ д╕лили раб╕в м╕ж собою.

-- М╕сто Alt Daber - Альт Дабер. Ф╕льварок Брайтенфельд.

-- Створення в табор╕ п╕дп╕льно╖ групи "Оп╕р"

-- Рабська праця на територ╕╖ ф╕льварка Брайтенфельд ╕ д╕╖ член╕в гурту - Оп╕р.

-- Втеча непок╕рних раб╕в з ф╕льварка Брайтенфельд.

-- Допити гестап╕вських кат╕в в тюрм╕ Штутгарта ╕ штрафний барак

V ч. Нев╕льницьке життя в╕йськовополонених в Норвег╕╖.

-- м. Осло, м. Трондхейм, сп╕вчутливий майстер-норвежець ╕ беззлобний вартовий солдат.

-- Станц╕я Мо ╕ Рана ╕ таб╕р Мо ╕ Рана 2 - боротьба в н╕м за св╕й харчовий рац╕он з пол╕цаями табору.

-- Таб╕р з радянськими в╕йськовополоненими - Бренхай.

-- Порятунок ╤вана Черкашина з халепи. Знайомство з таб╕рним перекладачем Олександром Б╓ля╓вим.

-- Праця на радянське п╕дп╕лля для зриву прокладки тунелю кр╕зь гору для буд╕вл╕ зал╕зно - дорожньо╖ кол╕╖.

-- Буд╕вництво табору "Абеель" неподал╕к м. Бренхай.

-- Подальше залучення над╕йних людей в п╕дп╕лля Опору фашизму.

-- Нове та╓мне завдання Б╓ля╓ва.

-- Рад╕сн╕ новини.

-- Переполох в табор╕.

-- Жовтень 1944 року, я знову працюю в тунел╕.

-- К╕нець 1944 р. нове нещастя - я в рев╕р╕ - санчаст╕.

-- К╕нець лютого 1945 р. пом╕ч нового таб╕рного перекладача ╕ праця на склад╕.

-- Весна 1945 р. Г╕тлер зник. Перемога. Пом╕ч норвежцю. Свобода.


Еп╕лог.


1) Розсл╕дування провалу повстання в таборах. Подвиг

Павла - радянського оф╕цера.

2) Пово╓нне життя

3) П╕слямова сп╕вавтора.

╤ндекс: 281737

Укра╖на.

Хмельницька область.

Новоушицький район.

Село - Слоб╕дка.

Гончарук Андр╕й Павлович.


Вступ


Пройшли роки, ╕ т╕ коротк╕ дати

Нав╕к запам'яталися мен╕,

Вже йдуть в в╕дставку т╕ комбати,

Як╕ не були ще на в╕йн╕.

Мен╕ ще й дос╕ сто╖ть перед очима, той незабутн╕й суботн╕й веч╕р 21 червня 1941 року. Я, того вечора, заступив в наряд виконувати господарськ╕ роботи. На той час наш 64 -й Окремий Дегазац╕йний Батальйон дислокувався в л╕с╕ неподал╕к з/д станц╕╖ Красн╕ Струги Псковсько╖ област╕. Сонце сховалось за горизонт, дув легесенький, ледь холоднуватий в╕терець. Встановилась ясна погода. Ц╕╓╖ незгладимо╖ мен╕ ноч╕ курсанти мого в╕дд╕лення працювали натхненно ╕ наполегливо. Ми спод╕вались до к╕нця зм╕ни д╕стати води з криниц╕, яку копали б╕ля нашо╖ ╖дальн╕, в л╕тн╕х таборах.

За роботою швидко ╕ непом╕тно промайнула коротка "б╕ла" червнева н╕ч. Я, ╕дучи в╕дпочивати, з насолодою любувався гарною л╕совою природою. Тим св╕танком тихий в╕тер в л╕с╕ ледве ворушився. Ранкове сонце проливалось кр╕зь г╕лля дерев, й щедро з╕гр╕вало п╕щаний ╜рунт, заливаючи золотим пром╕нням наш╕ намети, вздовж яких яскраво виблискувала посипана червоним п╕ском урочиста л╕н╕йка.

Вранц╕, коли ми, н╕чна зм╕на копач╕в криниц╕, прибули на урочисту л╕н╕йку, я здав сво╖ обов'язки командира в╕дд╕лення, курсанту Смирнову Володимиру ╤вановичу. П╕сля ранково╖ переклички, ми п╕шли в╕дпочивати, не знаючи про те, що германськ╕ в╕йська вже зухвало ╕ в╕роломно порушили кордони В╕тчизни, й безсоромно нишпорили на наш╕й земл╕.

Я, прокинувся десь о 13 годин╕ дня. В намет╕ к╕лька курсант╕в м╕цно спали накрившись ковдрами з головою, ховаючи обличчя в╕д комар╕в, як╕ весь час не давали спокою. Я, вийшов на подв╕р'я, щоб подихати св╕жим пов╕трям. Я, знову незабаром зайшов у намет й л╕г на в╕льне м╕сце у зат╕нку. Та я ще не встиг добре заснути.

Раптом в намет вб╕га╓ командир в╕дд╕лення сержант Смирнов й кричить щодуху:

- Вставайте! В╕йна почалась!

Я йому н╕чого не в╕дпов╕в, бо подумав, що в╕н жарту╓ ╕ см╕╓ться з мене, через те, що я з╕ зм╕ни, що в╕дпочива╓. Та тут: - В╕йна! В╕йна! - чути крик сержанта Куликова.

Я, швидко скинув з себе ковдру й миттю од╕в штани. Тод╕ я взув на ходу чоботи, ╕ вдягаючи ще й г╕мнастерку, прихопивши поясний рем╕нь з п╕лоткою, та й поб╕г на шикування.

Вих╕дний день на ту хвилину продовжувався. Футбольна команда ганяла по спортивному пол╕ м'яч, любител╕ спорту займалися на ф╕зкультурних снарядах. Б╕льша частина курсант╕в скупчилась б╕ля гри товариш╕в з зав'язаними очима. Я, цей прекрасний вих╕дний день 22 червня 1941 р. встиг т╕льки на мить побачити й назавжди запам'ятати.

Раптом гучно пролунала команда: - Струнко!

Таб╕р принишк ╕ прислухався.

По гучномовцю, п╕д час еф╕ру новин, по всьому Радянському Союзу, з Москви, вс╕х людей пронизували слова диктора Лев╕тана, наче промен╕ рентгену.

- Дорог╕ товариш╕, говорять вс╕ рад╕останц╕╖ Радянського Союзу! Сьогодн╕ о четверт╕й годин╕ ранку фашистська Н╕меччина порушила наш╕ кордони ╕ ╖╖ в╕йська напали на нашу кра╖ну. ╥╖ в╕йськово-пов╕трян╕ сили бомбили Ки╖в, Одесу, Севастополь, М╕нськ, Каунас та ╕нш╕ населен╕ пункти Радянського Союзу. Напад н╕мецьких в╕йськ був зроблений без оголошення в╕йни урядом Н╕меччини....

Як т╕льки диктор зак╕нчив промову, то зразу ж поступив наказ негайно шикуватись по бойов╕й готовност╕. Курсанти швидко зняли намети, та з╕брали все в╕йськове спорядження, яке було з нами в л╕тн╕м стан╕. Дегазац╕йна рота завела машини, тягач╕ ╕ через 15 хвилин вирушила в напрям╕ до з/д станц╕╖ Красн╕ Струги. Техн╕ка нашо╖ роти ╖хала по розрихлен╕й п╕щан╕й дороз╕. Тягач╕ з неймов╕рною натугою тягнули автоматичн╕ дегац╕йн╕ комплекси ╕ системи. Курсанти по к╕сточки вгрузали в п╕ску, йдучи за тягачами. Ми йшли мовчки. Кожен з нас розм╕рковував про надзвичайну ситуац╕ю в наш╕й кра╖н╕ - в╕йну. Я, м╕ркував соб╕, що в кожного з нас на серц╕ запеклась ненависть до непрошених н╕мецьких гостей, як╕ порушили наше мирне життя.

-- В╕йна продовжу╓ рахувати сво╖ чорн╕ й г╕рк╕ дн╕

Уже п╕сля в╕йни в с╕мдесятих роках 20 стол╕ття мен╕ в руки попалася дивовижна книга: "Роков╕ р╕шення". Вона написана групою генерал╕в н╕мецько-фашистсько╖ арм╕╖ по завданню м╕н╕стерства оборони США ╕ виданою в к╕нц╕ 1956 року. Це генерали: З. Вестфаль, В. Крейпе, Г.Блюментр╕т, Ф. Байерлейн, К. Цейтлер, Б. Циммерман, и Х. Мантейфель. В СРСР переклад з англ╕йсько╖ на рос╕йську мову п╕д редакц╕╓ю доктора ╕сторичних наук полковника П. А. Ж╕л╕на ╕ виданою В╕йськовим видавництвом М╕н╕стерства Оборони СРСР, Москва - 1958 року.

Так ось, генерал Г. Блюментр╕т у сво╓му розд╕л╕ - твор╕ "Битва за Москву" писав про чисельний склад трьох угрупувань н╕мецьких в╕йськ стоячих на границ╕ з СРСР в червн╕ 1941 року: "н╕мецьке верховне командування мало у сво╓му розпорядженн╕ б╕ля 135 див╕з╕й. Б╕льш╕сть з них, а саме: 80 п╕хотних, 15 моторизованих, 17 танкових див╕з╕й ╕ одна кавалер╕йська див╕з╕я - находились на Сх╕дному фронт╕ чи по дороз╕ туди. Кр╕м цих в╕йськ, було ще дек╕лька охоронних див╕з╕й, передбачених для нес╕ння гарн╕зонно╖ служби на територ╕ях, як╕ повинн╕ були захопити".

Та редактор ц╕╓╖ книги доктор ╕сторичних наук полковник П. А. Ж╕л╕н в знос╕ до цього, пише: "Приведен╕ Блюментр╕том дан╕ про к╕льк╕сть див╕з╕й, як╕ мала Н╕меччина на 21 червня 1941 року явно занижен╕. По трофейним матер╕алам (карти оперативного управл╕ння н╕мецького генерального штабу сухопутних сил) встановлено, що весною 1941 р. на радянсько-н╕мецькому фронт╕ г╕тлер╕вська Н╕меччина мала 214 див╕з╕й". Це ж на 79 див╕з╕й б╕льше н╕ж зазначив н╕мецький генерал Блюменр╕т.

Ось яка велетенська сила тод╕ наважилась напасти на нашу Батьк╕вщину. Ми ще не знали, що союзницьк╕ в╕йська Румун╕╖, Угорщини, ╤тал╕╖, ╤спан╕╖, Ф╕нлянд╕╖ також будуть допомагати Герман╕╖ захоплювати нашу землю ╕ перетворювати людей в раб╕в...

Так т╕льки в склад╕ групи арм╕й "Антонеску" Румун╕╖ входили 3-я (генерал П. Дум╕треску) ╕ 4-я (генерал Н. Чуперка) арм╕╖, а також II корпус (генерал Н. Мач╕ч╕) ╕ 11-я п╕хотна див╕з╕я.

А з 27.06.1941 р. Угорщина розпочала в╕дл╕к в╕йни проти СРСР: ╖╖ п╕дрозд╕ли - 2 - га арм╕я були у склад╕ 29 див╕з╕й та 16 бригад союзник╕в Н╕меччини -- Ф╕нлянд╕╖, Угорщини ╕ Румун╕╖, що дислокувалися б╕ля кордон╕в СРСР в оч╕куванн╕ черги на вторгнення. Великая Отечественная война без грифа секретности: книга потерь. -- М.: Вече, 2009).

╤ по стану на 22 червня 1941 року для в╕йни проти СРСР на територ╕╖ Ф╕нлянд╕╖ було розвернуте угрупування н╕мецько-ф╕нських в╕йськ сп╕льною к╕льк╕стю 407,5 тис. ос╕б (екв╕валент 21,5 див╕з╕й, ╕з них 17,5 ф╕нських див╕з╕й и 4 н╕мецьких див╕з╕╖). Отто Вайдингер. Товарищи до конца. Воспоминания командиров панцер-гренадерского полка "Дер Фюрер". 1938--1945. М., ЗАО "Центрполиграф", 2012. Стр. 64

Та ще й спочатку ╕тал╕йське формування - п╕зн╕ше 8 арм╕я, направлене в СРСР, що називалось "Експедиц╕йний ╕тал╕йський корпус в Рос╕╖" (╕тал. Corpo di Spedizione Italiano in Russia, CSIR) ╕ складався ╕з трьох див╕з╕й (двох моторизованих ╕ кавалер╕йсько╖). Перш╕ бо╖ з в╕дступаючими формуваннями Червоно╖ Арм╕╖ пройшли в межир╕чч╕ Бугу ╕ Дн╕стра в серпн╕ 1941 року.

Та, й ще: 13 липня 1941 див╕з╕я ╕спанських добровольц╕в, що нал╕чувала 18 693 людини (641 оф╕цер, 2 272 унтер-оф╕цера, 15 780 нижн╕х чин╕в), п╕д командуванням ветерана громадянсько╖ в╕йни (в ╤спан╕╖) генерала Агуст╕на Муньос Грандес в╕дбула з Мадрида ╕ була переведена в Н╕меччину для 5 тижнево╖ в╕йськово╖ п╕дготовки на навчальному пол╕гон╕ в м╕ст╕ Графенвьор. Там (31 липня, п╕сля прийняття присяги) вона була включена до складу Вермахту, як 250-а п╕хотна див╕з╕я. З добровольц╕в-льотчик╕в була сформована "Блакитна ескадрилья" (╕сп. Escuadrillas Azules), озбро╓на л╕таками Bf 109 ╕ FW 190. Завдяки син╕м сорочкам - форм╕ Фаланги, ╓дино╖ в ╤спан╕╖ ╕ правлячо╖ парт╕╖ - див╕з╕я здобула свою назву - Блакитна див╕з╕я ( ╕сп. DivisiСn Azul, н╕м. Blaue Division).

Пройшовши навчання в Н╕меччин╕, "Блакитна див╕з╕я" була в╕дправлена ??на фронт. У пер╕од з серпня 1941 року по 10 жовтня 1943 р. див╕з╕я брала участь в бойових д╕ях п╕д м. Новгородом ╕ в облоз╕ Лен╕нграда, в тому числ╕, в обох Тихвинських операц╕ях, оборонно╖ та наступально╖, операц╕╖ "Полярна З╕рка" ╕ Червоноборско╖ операц╕╖. Всього на Сх╕дному фронт╕ служило близько 45 000 ╕спанц╕в.

Та й нарешт╕, в часи в╕йни з СРСР з липня 1941 в склад╕ групи н╕мецьких арм╕й "П╕вдень" в в╕йну вступив словацький арм╕йський корпус (45 000 солдат╕в ╕ оф╕цер╕в) п╕д командуванням генерала Фердинанда Чатлоша.

У корпус входили 1-а ╕ 2-я п╕хотн╕ див╕з╕╖. Але через нестачу транспортних засоб╕в вони використовувалися головним чином для захисту комун╕кац╕й. Найб╕льш ефективним словацьким в╕йськовим з'╓днанням у в╕йн╕ з СРСР виявилася сформована з див╕з╕й - "моб╕льна бригада" п╕д командуванням генерал-майора Августина Малара, що складалася з окремого танкового (1-а ╕ 2-а танков╕ роти, 1-а ╕ 2-а роти протитанкових гармат), мотоп╕хотного, розв╕дувального батальйон╕в ╕ артилер╕йського див╕з╕ону, роти забезпечення та ╕нженерний взвод.

З пов╕тря ╖╖ прикривали 63 л╕таки словацьких ВПС.

У серпн╕ 1941 року п╕хотн╕ див╕з╕╖ корпусу в╕дкликали назад до Словаччини ╕ з них бригада була знову переформована в моб╕льну, 1 -у моторизовану 10 тис. див╕з╕ю, ("Рухливу див╕з╕ю", словацькою - RЩchla divМzia), яка мала два нечисленних п╕хотних полки, артилер╕йський полк з 3-ма 9-гарматними батареями ╕ 1 батальйоном розв╕дки (вс╕ частини механ╕зован╕), а також танкову роту, на озбро╓нн╕ яко╖ було 12 чехословацьких танк╕в LTvz 35, 38 ╕ 40, та окремий брон╕ - автомоб╕льний взвод.

╤ ще була сформована 6-тисячна охоронна див╕з╕я, яка мала 2 п╕хотн╕ полки з 1 полком артилер╕╖ на гужов╕й тяз╕, ╕ частково механ╕зований батальйон розв╕дки.

А тод╕, в перший день в╕йни, не зважаючи на л╕тню спеку, та п╕сок в якому вгрузали й йшли з зусиллям, ми все ж майже до оп╕вноч╕, вийшли з л╕су. Це було десь на 11 годину вечора, коли ми вс╕ стомлен╕ опинились на окра╖н╕ л╕су. Перед нами показалась зал╕знична станц╕я Красн╕ Струги сяюча позолоченим пром╕нням заходячого сонця. Це була така казкова картина, що просто не в╕рилось, що зараз йде в╕йна.

Незабаром, пройшовши вже не дуже для нас велику в╕дстань, ми потрапили в цей населений пункт, та опинились на сам╕й зал╕зничн╕й станц╕╖. Там на нас чекали нов╕ зал╕зничн╕ вагони на запасних кол╕ях, готов╕ в будь - яку хвилину прийняти нас, та повезти туди куди нам було заплановано. Ми так соб╕ думали, але зал╕знична бригада ще не була готова до начала руху. Наша рота поверталась на зимов╕ квартири в╕йськово╖ частини, де ми проходили строкову во╓нну службу. Вона знаходилась в старовинному м╕ст╕ Пушк╕но Лен╕нградсько╖ област╕, поблизу самого Лен╕нграда, колиски Жовтнево╖ революц╕╖. Ми, курсанти, р╕вно м╕сяць тому назад при╖хали в ц╕ л╕си, щоб на практиц╕ закр╕пити знання як╕ отримали у в/ч.

Сонце зайшло за обр╕й, його яскраво - рожев╕ пасма охопили п╕вн╕чно-зах╕дну частину горизонту. Кругом було ясно, як вдень. Та на годиннику, вмурованому над дверима невеликого вокзалу, стр╕лки ╕нформували людям, що зараз уже 30 хвилин на 12 годину ноч╕. Це було явище "б╕лих ночей", коли ноч╕ св╕тл╕, хоч голки збирай, так мен╕ згадались рядочки з╕ славно╖ укра╖нсько╖ п╕сн╕. Ми, чекаючи в╕дправки до в/ч, були так заклопотан╕ думками про начало в╕йни, що майже не почували н╕ втоми, н╕ спазм голодного шлунку. Ми й не дуже сп╕шили вечеряти. Прис╕ли великим п╕вколом ╕ обговорювали з великим обуренням прих╕д непрошених гостей з Н╕меччини. Кожен ╕з нас - курсант╕в, мр╕яв скор╕ше прибути до сво╓╖ в/ч, яка вже знаходилась на фронт╕. Ми вс╕ хот╕ли боротися з ворогами, як╕, як зграя озбро╓них зал╕зних крук╕в зненацька напала на нашу кра╖ну, бажаючи зневолити ╖╖.

До нас, молодих курсант╕в, почали п╕дходити д╕вчата, ж╕нки, обливаючись сльозами, в пошуках сво╖х р╕дних людей чи земляк╕в. Одна русява д╕вчина Люба, швидко познайомившись ╕з нами, почала допомагати готовити вечерю. Розмовляючи з нами, вона сказала нам, щоб ми в╕дважно били фашист╕в, та що вона скоро сама прийде до нас на допомогу медсестрою. Незабаром ми зварили суп-пюре. В кожного ╕з нас були сухар╕, риба, ковбаса. М╕сцев╕ жител╕ принесли нам молока, салату, цибул╕. Вс╕ ц╕ харч╕ ми виставили на плащ - накидках. Ми вечеряли вс╕ разом. В╕йськовослужбовц╕ з громадянським населенням, наче близьк╕ р╕дн╕ люди, й сумно згадували про начало г╕рко╖ в╕йни. Ми почували себе так, н╕би нас проводжають в далеку, важку й небезпечну дорогу наш╕ р╕дн╕ ╕ близьк╕: батько, мати, брати, сестри...

Десь далеко за п╕вн╕ч пролунала команда:

- По вагонах!

Курсанти швидко зайняли в╕льн╕ м╕сця в вагонах, де й розложили сво╖ солдатськ╕ реч╕ з╕ збро╓ю та бо╓припасами. Хтось ╕з нас затяг до болю знайому п╕сню:

- ╥хав, ╖хав козак на в╕йноньку,

- Прощай, сказав, д╕вчинонько! -

Ось так тод╕ линула у в╕льний вир╕й проста солдатська п╕сня з сумною мелод╕╓ю майже з кожного вагона. Вона торкалася кожного серця, та будила жаль до себе, до р╕дних, й викликала любов до В╕тчизни, до народу. П╕сня пробуджувала ненависть до ворог╕в, що напали на нашу кра╖ну.

О десят╕й годин╕ ранку наш ешелон прибув на станц╕ю Олександр╕вку, що находилась в 3 км. в╕д Пушк╕но та вже десь через п╕вгодини ми були на зимових квартирах. Тут на територ╕╖ нашо╖ в╕йськово╖ частини подих в╕йни дмухнув людей р╕зного призивного в╕ку, направлених райв╕йськкоматами для комплектац╕╖ п╕дрозд╕л╕в, та формування нових. Вони були призван╕ з запасу й основна ╖х частина була - добровольц╕.

В той час частини Червоно╖ Арм╕╖ разом з прикордонниками вели нер╕вн╕ запекл╕ бо╖ по всьому фронт╕ на зах╕дних окра╖нах нашо╖ неосяжно╖ Батьк╕вщини, захищаючи кожну п'ядь священно╖ земл╕.

П╕дготовлен╕ завчасно, переозбро╓н╕, та моторизован╕ н╕мецьк╕ в╕йська з великими концентрац╕ями танк╕в на головних напрямах проривали нашу оборону ╕ швидко рухались до серця Батьк╕вщини.

Голови н╕мц╕в були забит╕ промовами канцлера Адольфа Г╕тлера ╕ пропов╕дями м╕н╕стра пропаганди Геббельса про блискавичну в╕йськову операц╕ю, по захоплюванню для кожного н╕мця сво╓╖ д╕лянки земл╕, ╕ знищенню Червоно╖ Кра╖ни Рад. В це вони фанатично в╕рили, не пом╕чаючи сво╖х людських ╕ ресурсних втрат.

В╕йна!

Як вона розтоптала наше мирне життя в кра╖н╕, ╕ зачались страждання н╕ в чому не винних людей. В╕йна припинила ╕ наше навчання курсант╕в в польових таборах ╕ втягнула нас в жахливу водоверть жорстокост╕, та насилля. 23 червня 1941 року ми там повинн╕ були складати ╕спити на х╕м╕нструктора батальйону. Все полет╕ло шкереберть. Вс╕ плани мирного часу радянських людей було зруйновано ╕ треба було з великою напругою в час в╕йни повн╕стю перейти на в╕йськовий лад.

Ось ╕ в нас у в╕йськов╕й частин╕ на зимових квартирах в розташуванн╕ казарми вишикували вс╕х курсант╕в, що при╖хали. Начальник Пушк╕нсько╖ Окружно╖ школи, старший лейтенант Голуб╓в охарактеризувавши стан справ на фронт╕, сказав:

- Товариш╕ курсанти! Зараз не той час, щоб вас екзаменувати. Ви вс╕ негайно отрима╓те у старшини роти по два трикутники, та прикр╕пите ╖х на петлицях, як вказу╓ тепер В╕йськовий Статут Червоно╖ Арм╕╖. В╕йна найкраще проекзамену╓ вас ╕ виставить вам сво╖ оц╕нки. Там на фронт╕, у в╕йськових частинах, вам присвоять в╕дпов╕дн╕ звання. Ми у ваших червоноарм╕йських книжках напишемо кожному солдату посаду х╕м╕нструктора, а це - сержантська посада, чи посада молодшого командного складу Червоно╖ Арм╕╖. Ви негайно ╖дете до сво╖х в╕йськових частин. Там на вас чекають, особливо в такий гр╕зний час.

Я, через 4 години прибув у свою в╕йськову частину, в яку був призваний на строкову в╕йськову службу. Я, з не╖, по╖хав на навчання х╕м╕нструктора батальйону. З╕ мною при╖хали ще два товариш╕, нещодавн╕, як ╕ я, курсанти Окружно╖ школи Лен╕нградського В╕йськового Округа. На той час моя 70 див╕з╕я, з яко╖ я був в╕дправлений до навчального закладу на навчання, була вже на фронт╕, на Карельському перешийков╕. На зимових квартирах залишився лише начальник штабу полку, та дек╕лька молодших командир╕в з командування полку.

Я в╕драпортував НШ полку, в тому, що х╕м╕нструктор Гончарук, випускник Пушк╕нсько╖ Окружно╖ школи прибув в його розпорядження. В╕н уважно роздивившись мою червоноарм╕йську книжку, з записаними там даними з навчального закладу, й в╕дправив мене в розпорядження начштабу 2 батальйону. Я жалкував, що не потрапив в 1 батальйон, в якому прослужив понад 2 м╕сяц╕. Там в мене були давн╕ знайом╕ червоноарм╕йц╕ ╕ молодш╕ командири.

В другому батальйон╕ я негайно приступив до виконання сво╖х безпосередн╕х обов'язк╕в х╕м╕нструктора. В мо╖ обов'язки на ту пору було п╕дготовляти приписних громадян в раз╕ оголошення пов╕тряно╖ х╕мтривоги, практичних навик╕в д╕й в цих обставинах. Вони знаходились в запас╕ до цього часу, ╕ в╕льно працювали, жили в мирний час, у в╕дпов╕дн╕й близькост╕ до близько╖ до них в/ч. Я проводив практичн╕ заняття з ними як д╕яти ╖м в раз╕ застосування ворогом х╕м╕чних речовин, для в╕дправки ╖х на фронт, п╕дготовленими по в╕дбиттю х╕м╕чних атак супостатом отруйними речовинами - по х╕мсправ╕. Я п╕дбирав ╖м протигази, й роз'яснював, як користуватися ними на випадок х╕мтривоги, при використанн╕ отруйних газ╕в, чи речовин, та ╕нше. Та ще я видавав ╖м проти╕притн╕ накидки, та пояснював, як ╖х складати. Ось така була моя робота при штаб╕ батальйону дек╕лька дн╕в.

Нарешт╕ залишки полку вирушили на Ф╕нляндський вокзал. Там нас проводжали тисяч╕ лен╕нградц╕в. Проводи на фронт були зворушлив╕, грав духовий оркестр. Звучали щир╕ побажання сво╖м захисникам проводжаючих людей: - Бийте ворог╕в, та повертайтеся назад з перемогою!

Вони закидали живими кв╕тами всю нашу колону.

-- Карельський перешийок за Виборгом. В лавах 70 див╕з╕╖

Ми, червоноарм╕йц╕, швидко зайняли в╕льн╕ м╕сця у вагонах ╕ по╖хали на Карельський перешийок за Виборг, до сво╖х основних сил 70 див╕з╕╖. Вранц╕ наш ешелон прибув на малесеньку станц╕ю Нурм╕ (ф╕нська назва) з 1948 р. перейменована на Лужайка, Лен╕нградсько╖ обл. Розвантажившись з вагон╕в колони солдат повзводно рушили у важкий, десь до 40 км. п╕ший пох╕д на фронт, до р╕дно╖ див╕з╕╖, з повною бойовою солдатською викладкою.

Ми проходили по тих м╕сцях, де нещодавно в 1939 - 1940 роках прогрим╕ла в╕йна м╕ж СРСР ╕ Ф╕нлянд╕╓ю. Як тод╕ говорили: в╕йна з б╕лоф╕нами, яка залишила на них жахлив╕ сл╕ди. Всюди ск╕льки можна було окинути поглядом м╕сцев╕сть, на пагорбах стирчали величезн╕ обломки зруйнованих зал╕зобетонних дот╕в, та дзот╕в. Ц╕ страх╕тн╕ потвори так спотворювали при╓мн╕ кра╓види зах╕дних район╕в Карел╕╖ й нагадували про те, що нас чека╓ п╕д час во╓нних д╕й з ворогом, що на нас налет╕в. Досить м╕цн╕, двометрово╖ товщини, ст╕ни були порван╕ на куски важкою артилер╕╓ю, наче це куски твердого сиру, а не зал╕зобетону.

Уламки цих цупких шматк╕в оборонних споруд валялись разом з зал╕зними рейками, ╕ арматурою. Неправдопод╕бно стояли покал╕чен╕, обгор╕вши вогнем, пос╕чен╕ кулями, осколками дерева. Вони понуро проводжали док╕рливим поглядом людей, наче нагадуючи ╖м в тому, що вони запод╕яли. Безл╕ч страшенних воронок в╕д р╕знокал╕берних бомб ╕ снаряд╕в страх╕тливими отворами з╕яли вздовж шляху, по якому ми рухались. Вирит╕ глибок╕ протитанков╕ рови, хрестопод╕бн╕ козли з важких зал╕зничних рейок неможливо спотворювали природн╕ ландшафти. Вс╕ ц╕ жорсток╕ рукотворн╕ споруди утворювали дужу оборонну л╕н╕ю Маннергейма Карла Густава - генерал - лейтенанта рос╕йсько╖ ╕мператорсько╖ арм╕╖, а тепер маршала - ф╕нсько╖ арм╕╖. Навкруги валялось безл╕ч осколк╕в, як╕ похрускували, як травнев╕ жуки, п╕д нашими п╕дошвами чоб╕т. ╤ я подумав, що ми йдемо по них назустр╕ч новим осколкам, як╕ в цей час л╕тали й свист╕ли в пов╕тр╕ на всьому простор╕ в╕д Чорного до Б╕лого моря.

Я, оф╕цером, був призначений старшим ар'╓ргарду з в╕дстаючих солдат. Я, ╕дучи з в╕дстаючими солдатами, ╖х весь час збадьорював.

- Ширше крок! Йти нам залишилось вже недалеко. Ще дек╕лька к╕лометр╕в, - говорив я стомленим солдатам. Насправд╕ я ╕ сам не знав, ск╕льки нам ще залишилось чвалати по ц╕й дороз╕ до фронту.

Перех╕д до фронту був досить важкий, бо ми йшли п╕шки в повн╕й амун╕ц╕╖ з бо╓припасами, та харчами. Ми, все це перли на соб╕, як верблюди в пустел╕. Деяк╕ солдати натирали ноги тому, що невм╕ло намотували онуч╕ на ноги в чоботи. Онуч╕ збивалися у тверд╕ кам╕нчики, як╕ при ходьб╕ натирали пальц╕, п'яти на ногах.

Це були в основному молод╕ солдати з м╕ста, як╕ не вм╕ли носити чоботи з онучами. Приходилось учити накручувати онуч╕ на ноги, показуючи, як це робиться, щоб облегшити й так страждання солдат в╕д важкого переходу з╕ збро╓ю, та бо╓припасами. Та нарешт╕ ми д╕брались до м╕сця дислокац╕╖ нашого полку. Оск╕льки я був старшим ар'╓ргарду, то при прибутт╕ на пост╕йне м╕сце, здав вс╕х в╕дстаючих солдат командирам рот, а сам в╕дправився в штаб 2 батальйону. Там я допов╕в комбату, хто я такий ╕ чим я займався. В╕н подякував мене за службу ╕ нагородив мене к╕лькома годинами в╕дпочинку.

Вранц╕, на другий день, мене до себе викликав в штаб 68 стр╕лецького полку начальник х╕мслужби старший лейтенант Панф╕лов. В наказ╕ було сказано: прибути в 14.00, азимут 23 градуси. Я попросив у НШ 2 батальйону топограф╕чну мапу району, яку в╕н мен╕ видав п╕д розписку й компас. Ми з ним нанесли маршрут мого шляху в штаб полку на ц╕й мап╕. Я взяв св╕й конспект по х╕мсправ╕ з окружно╖ школи, та вирушив в дорогу.

М╕сцев╕сть, по як╕й я проходив ор╕╓нтуючись по компасу, була переважно перес╕чена пагорбами, видолинками, балками, гайками порослими сосновими деревами з бер╕зками, та молодою порослю цих дерев, та багато кущ╕в. Все це ускладнювало взяти прямий ор╕╓нтир на ц╕ль ╕ мен╕ приходилось через кожних 50 - 100 метр╕в розкривати мапу ╕ зв╕ряти по компасу азимут маршруту. Через 20 хвилин дорога привела мене до невеликого озера. Я, спочатку, ледь не впав у повний розпач.

- Що ж мен╕ робити?

В╕дпов╕дь я знайшов у сво╓му конспект╕ з навчально╖ во╓нно╖ школи. Ось так з Божою пом╕ччю й отриманими знаннями в в╕йськов╕м навчальн╕м п╕дрозд╕л╕ я добрався до розташування штабу полку о 13 годин╕ 40 хвилин. В╕н знаходився в великому зеленому намет╕.

Я допов╕в старшому лейтенанту Панф╕лову про те, що я прибув по його наказу. В╕н уважно розглянув м╕й учн╕вський конспект по х╕мсправ╕, зробив деяк╕ зауваження ╕ в╕дправив трохи в╕дпочити, поки не прийдуть х╕м╕нструктори Ходжаев ╕ Наришк╕н з першого ╕ третього батальйон╕в. Я сид╕в неподал╕к намету ╕ любувався природою. Кругом стояла глибока тиша. На ц╕й д╕лянц╕ фронту н╕мецьк╕ ╕ ф╕нськ╕ в╕йська в цей час поводилися спок╕йно. Н╕яких бойових д╕й тут не велося. Так непом╕тно для мене промайнули дв╕ з лишком години. Мо╖х товариш╕в х╕м╕нструктор╕в Ходжаева ╕ Наришк╕на дос╕ ще не було. Мабуть, вони заблудились.

Нарешт╕ мене викликав в намет начальник х╕м╕чно╖ служби полку старший лейтенант Панф╕лов.

Я в╕д нього зараз же д╕став такий наказ:

- провести х╕м╕нструктаж по вс╕х п╕дрозд╕лах мого батальйону в якому я рахуюсь;

- ц╕лодобово вести спостереження за ворогом ╕ в раз╕ його використання отруйних речовин пов╕домити вс╕х про пов╕тряну х╕мтривогу;

- перев╕рити у вс╕х в╕йськовослужбовц╕в наявн╕сть ╕ справн╕сть протигаз╕в, проти╕притних накидок;

- щоденно телефоном о 19.00 годин╕ передавати в штаб полку зв╕т про виконану роботу х╕м╕нструктора в мо╓му 2 - му батальйон╕.

На другий день я приступив до виконання цього наказу.

Взявши дозв╕л у командира батальйону, на виконання сво╖х функц╕ональних обов'язк╕в х╕м╕нструктора, я п╕шов розшукувати роти нашого батальйону, як╕ в цей час копали протитанков╕ рови.

В╕дпов╕дно розпорядженню командира батальйону, в кожн╕й рот╕, та окремому взвод╕ мен╕ було в╕дведено по одн╕й годин╕ для проведення х╕м╕нструктажу з в╕йськовослужбовцями цих п╕дрозд╕л╕в. Все це було зумовлено тим, що наше командування застер╕галось в╕д застосування х╕м╕чних речовин н╕мецькими в╕йськами. Жахливий урок вжитку газу ╕приту н╕мцями в першу св╕тову в╕йну проти сил Антанти (Англ╕╖, Франц╕╖) ╕ в тому числ╕ проти рос╕йських в╕йськ навчили запоб╕гливо готуватись до скрутних злих д╕й под╕бними шк╕дливими речовинами з╕ сторони ворог╕в.

Прибувши в роту, я розпов╕дав червоноарм╕йцям як користуватися з╕псованими протигазами, в крайн╕х випадках при застосуванн╕ ворогом отруйних речовин, якщо вони будуть пошкоджен╕ в бою.

Я старався в╕дпов╕дати на вс╕ р╕зноман╕тн╕ запитання солдат тими знаннями по х╕мсправ╕, що я осво╖в в навчальному п╕дрозд╕л╕. Ось в такому план╕ проходила година за годиною нелегка солдатська служба в перш╕й декад╕ м╕сяця липня 1941 року.

Сонце немилосердно смажило природу ╕ солдатськ╕ т╕ла. Якось по - домашньому духмян╕ли материнка, полин, чебрець, та без обмежень втамовував спрагу кв╕тками неба Петр╕в бат╕г. Ц╕ кв╕тки чистою та сяючою синьою барвою сл╕пили оч╕. Ще б╕лими зграйками, як маленьк╕ д╕вчатка, кружляли ромашки на нейтральн╕й полос╕.

На той час на Карельському перешийку, як ╕ ран╕ше все було спок╕йно. Але ми знали, що ф╕нськ╕ див╕з╕╖ стоять проти нас, готов╕ в першу л╕пшу хвилину перейти кордон. По зв╕тах радянського ╕нформац╕йного бюро нам було в╕домо, про те що н╕мецьк╕ див╕з╕╖ форсували р╕ку Зах╕дну Дв╕ну ╕ потужними механ╕зованими колонами рухались до старих кордон╕в СРСР д╕ючих на вересень 1939 року.

Вже 26 червня 1941 року м. Дв╕нськ - Даугавп╕лс, Латв╕я зайняли н╕мецьк╕ в╕йська. (З яким моя Доля зведе мене неодноразово.)

Генерал-полковник н╕мецько╖ арм╕╖ Гайнц В╕?льгельм Гудер╕ан зазначив у сво╖х спогадах: - "26 червня 8-й танков╕й див╕з╕╖ групи арм╕й "П╕вн╕ч" - вдалося опанувати Дв╕нськом (Даугавп╕лс) ╕ захопити в цьому район╕ мости через р. Зах╕дна Дв╕на."

Величезна небезпека нависла на м╕стом Лен╕нградом, перв╕стки жовтнево╖ революц╕╖ 1917 року, з п╕вденно-зах╕дно╖ його сторони.

Наша 70 стр╕лецька див╕з╕я, в цей гр╕зний для Батьк╕вщини час, отримала команду в╕д вищого командування передислокуватися десь п╕д м╕сто Псков. Воно вже було захоплене н╕мецько-фашистськими в╕йськами групи арм╕╖ "П╕вн╕ч" п╕д в╕йськовим кер╕вництвом фельдмаршала Р╕ттера фон Ле╓ба. А в╕йськов╕ частини Червоно╖ Арм╕╖ не орган╕зовано й майже без великого бою, кр╕м окремих, короткочасних бо╖в малими п╕дрозд╕лами, просто пройшовши центральну частину Пскова, й в╕дступили на м. Гдов й Лугу. А деяк╕ в/частини просто в╕дступаючи пройшли через Псков ╕ все. Боязнь панувавшо╖ в неб╕ ворожо╖ ав╕ац╕╖ й в╕дсутн╕сть пост╕йного телефонного зв'язку штаб╕в з'╓днань один з одним, та острах великих во╓начальник╕в зв'язку з п╕дрозд╕лами через рад╕останц╕╖ через те, що ╖х перемови чутиме ворог, призводило до хаосу й пан╕ки в в╕йськах.

Про це ходили чутки трохи п╕зн╕ше, нав╕ть якогось - то генерала за це розстр╕ляли.

Нам же, не дуже хот╕лось залишати так╕ виг╕дн╕ та п╕дготовлен╕ позиц╕╖, але наказ приходилось виконувати без лишн╕х розмов. Буквально за пару дн╕в нас вс╕х по зал╕зниц╕ перекинули на окра╖ну Псковсько╖ област╕, в район м╕ста Сольци. Там нас ╕ зустр╕в дивовижний прохолодний помаранчевий св╕танок на берез╕ р╕чки Шелунь. На наше щастя оборонн╕ рубеж╕ для нас були готов╕. Все це було зроблено руками вс╕х мешканц╕в навколишн╕х с╕л та м╕стечок ╕ Лен╕нграда. Це були в основному ж╕ноч╕, д╕воч╕ руки, старих людей, та п╕дл╕ткового в╕ку хлопчик╕в ╕ д╕вчаток - комсомольц╕в, та непарт╕йних. Одних людей змушували парт╕йн╕ ╕ селищн╕ органи йти копати протитанков╕ рови, та б╕льш╕сть людей добров╕льно йшли сам╕ за позовом серця, душ╕. Н╕хто в╕дкрито не саботував цим всенародним роботам. Я зримо в╕дчував всю цю ╓дн╕сть народу ╕ в╕йськових, лицезр╕ючи ц╕ величезн╕ польов╕ споруди. Весь цей Лужський оборонний руб╕ж планувався ╕ споруджувався п╕д кер╕вництвом во╓нних ╕нженер╕в ╕з дек╕лькох ╕нженерно-саперних, ╕ во╓нно-буд╕вних батальйон╕в, разом з вс╕ма в╕йськовослужбовцями цих п╕дрозд╕л╕в.

Правда була на наш╕й сторон╕ - ми захищали свою Батьк╕вщину в╕д чужинц╕в - загарбник╕в.

1. На Лужськ╕м оборонн╕м рубеж╕

-- Жорсток╕ бо╖

12 липня 1941 року на указаному нам по оперативному р╕шенню командуванню в╕др╕зков╕ фронту п╕дрозд╕ли 70 стр╕лецько╖ див╕з╕╖ зайняли оборону. По розмов╕ м╕ж комбатом ╕ НШ батальйону я зрозум╕в, що наш полк зупинивши наступ н╕мц╕в тут, сам повинен контратакувати цих загарбник╕в з меж╕ з п╕д н/пункт╕в П╕рогово, Ск╕р╕но, Багрово. Та з фронту наступу нашо╖ 70 див╕з╕╖ на н/п П╕рогово, Молочково, Багрово, Большое Заборовь╓, Муссци, Сольци, для оточення ╕ знищення н╕мецько╖ танково╖ див╕з╕╖. В цьому наш полк грав велику роль, разом з 329 ╕ 252 полком, ╕ нашою 21 танковою див╕з╕╓ю. Ворог на цей час вже прорвався в район н/п Сольци. Штаб 2 - го батальйону 68 - го полку розм╕стився на краю якогось л╕су, в 800 м. в╕д м. Сольци. Я, в╕д начальника штабу батальйону отримав наказ негайно побудувати КП (командний пункт) батальйону. В мо╓ розпорядження поступили два сапера ╕ в╕льн╕ зв'язк╕вц╕ рот, ╕ окремих взвод╕в. Мо╖ п╕длегл╕ солдати негайно приступили до виконання указу по споруджуванню КП батальйону. Та не пройшло ╕ 5 хвилин, як раптом просвист╕ли в пов╕тр╕ ворож╕ снаряди. Г╕тлер╕вськ╕ батаре╖ обстр╕лювали не лише передов╕ наш╕ п╕дрозд╕ли, а й тилов╕ й резервн╕.

Страшн╕ снаряди прол╕тали через нас ╕ розривались десь позаду за нами. Кожен постр╕л ворожо╖ гармати з польотом ╕ завиванням снаряду, ╕ страх╕тлив╕ вибухи притискали нас до земл╕. Тому - що це були перш╕ хвилини нашого бойового хрещення на в╕йн╕, як╕ так вразили нас на все життя. Страх сковував все т╕ло ╕ воно дрижало, наче листя на осин╕ в╕д в╕тру, шалено тремт╕ли руки й ноги. В очах темн╕ло, наче сонячне затемнення неспод╕вано утворилось б╕лим днем. Промайнуло дек╕лька моторошних для нас хвилин, як╕ вивели нас з р╕вноваги, з╕ звичного ритму. Я, нарешт╕ оговтався, ╕ взяв себе в руки.

Придивившись й прислухавшись, що снаряди прол╕тають над нами ╕ вибухи чути далеко в нашому тилу, я в╕ддав п╕длеглим солдатам команду, не звертати уваги на це, тому, що розриви снаряд╕в проходять досить далеко в╕д нас. Двом солдатам, що поводилися ще лякливо, я сказав:

- Медвед╓в, ╤ванов! Не звертайте уваги на далекий гр╕м. Нам треба негайно зак╕нчити споруджування КП батальйону. Бо, як по нас н╕мець ударить, то де ми схова╓мось в╕д прямих удар╕в снаряд╕в?

Все це швидко п╕дштовхнуло людей до роботи. Та почувся дуже близький в╕й снаряда, що нараз штовхнуло нас у сво╖ щ╕лини окопу. Це було для нас вс╕х якесь щастя. Я встиг затулити обличчя ╕ вуха, коли якась гурк╕тлива сила п╕дкинула мене ╕ засипала землею. Прийшовши до тями в╕д цього неймов╕рного землетрусу, який так шурхонув нами, я злякався за стан сво╖х солдат. Я, протер рукавом г╕мнастерки оч╕ запорошен╕ пилом земл╕, й вискочив з окопу.

- Ей, хлопц╕! Ви вс╕ жив╕, здоров╕?! П╕дн╕майтесь швидко до роботи, бо ми не встигнемо побудувати КП батальйону, до наступу супостату.

Ми, струшуючи з себе пилюку ╕ крих╕тки земл╕, з великою наснагою накинулись на продовження буд╕вництва КП, яке найближчим часом ╕ зак╕нчили.

П╕сля досить тривало╖ артп╕дготовки фашисти спробували одним стрибком форсувати невеличку р╕чку Шелунь. Та ми, солдати - артилеристи, м╕нометники, кулеметники, автоматники й прост╕ стр╕лки, п╕д кер╕вництвом командир╕в - оф╕цер╕в ╕ пол╕трук╕в, дружн╕м ╕ щ╕льним вогнем зустр╕ли непрошених ворог╕в. Сп╕ткнувшись таким чином з пекельним валом н╕мецьк╕ солдати зупинились, а пот╕м в╕дкотились на попередню л╕н╕ю атаки, залишаючи на пол╕ бою вбитих ╕ ранених солдат╕в з╕ збро╓ю, та ушкодженою техн╕кою. Н╕мецьк╕ загарбники, отримавши по зубах, охолов, притихли, а ми получили заслужений в╕дпочинок. Зализавши, як собаки, рани, солдати великого рейху знову о четверт╕й годин╕ дня в╕дкрили з ус╕х сво╖х вид╕в збро╖ ураганний вогонь по наш╕й л╕н╕╖ оборони. Наша важка артилер╕я з полковими м╕нометами не залишилась в боргу ╕ в в╕дпов╕дь гримнули радянськ╕ громи. Гурк╕т в╕д постр╕л╕в гармат, м╕номет╕в ╕ зрив╕в стояв в пов╕тр╕ такий, що неспроможне соб╕ уявити, як закладало барабанн╕ перетинки вух. Земля здригалася в╕д цих удар╕в диявольських молот╕в. В╕д вибух╕в ворожих снаряд╕в ╕ м╕н навколо брин╕ли осколки жалячи все, що попадалось на ╖х шляху. Висвистували й н╕мецьк╕ кул╕, та падало зр╕зане, зламане г╕лля ╕ листя дерев. Нам здавалось, що снаряди й м╕ни протиборчих стор╕н стикались вгор╕, в пов╕тр╕, таранячи одне одного, засипаючи гарячими жалами землю. Знову ╕ знову в╕д потужних вибух╕в ворожих снаряд╕в ╕ м╕н здригались, як в╕д переляку, бруствери викопаних нами окоп╕в. П╕сок, земля ╕ пилюка сипались людям на голови, та за ком╕ри г╕мнастерок. ╥дка к╕птява вкривала до цього моменту зелен╕ ландшафти земл╕, та збожевол╕лих людей, фарбуючи все в брудний, огидний кол╕р.

Всл╕д за тривалим г╕тлер╕вським артилер╕йським валом на нас в атаку посунули широким ромбом закопчен╕ танки з с╕рими баштами, та розмальован╕ двома зеленими кольорами, як дерев'ян╕ жаби, де вир╕знялися чорн╕ хрести з б╕лою облям╕вкою.

За танками с╕рою масою, як миш╕, рушили н╕мецьк╕ автоматники, якось так хвацьки й зухвало з засуканими по л╕коть рукавами. Вони в╕д пояса, не приц╕люючись, поливали наш╕ окопи разючими кулями з автомат╕в. Всупереч д╕╖ нашо╖ артилер╕╖, яка п╕дбивала деяк╕ жаб'яч╕ коробки, стальний клин д╕йшов до першо╖ л╕н╕╖ нашо╖ оборони. Танки рвали землю, зм╕шували ╖╖ з людською кров'ю солдат, попавши п╕д ╖х стальне черево. Вони на╖жджали на наш╕ перш╕ окопи, прасуючи ╖х широкими гусеницями й вивергали з гарматних дул вогнеметн╕ язики полум'я.

Страх звичайно сковував все т╕ло, але ось психолог╕чно ст╕йк╕ б╕йц╕ з неушкоджених окоп╕в кидали п╕д гусениц╕ танка зв'язки гранат ╕ пляшки з запалювальною р╕диною на моторний в╕дс╕к. Танки зупинялись, крутились на одн╕й гусениц╕, а друг╕ спалахуючи, починали чадити. Озв╕р╕л╕, перелякан╕ танк╕сти в чорних комб╕незонах спритно вискакували з цих зал╕зних бляшанок ╕ скачувались на землю. Пот╕м ц╕ чорн╕ вояки кидались в окопи, щоб не одержати кулю в лоб на в╕дкрит╕й м╕сцевост╕. Та наш╕ б╕йц╕ не злякавшись ц╕╓╖ навали чорно╖ саранч╕, нанизували ╖х на сво╖ багнети, на гвинт╕вках, або розстр╕лювали ╖х в упор. Страшно було дивитись на це, а ще страшн╕ше було бути в т╕м сам╕м м╕сц╕ де вся ця жахлива сцена проходила.

Снаряди нашо╖ артилер╕╖ стали влучн╕ше попадати в ц╕ гр╕зн╕ машини й вони рвались, гор╕ли, дим╕ли. Такий ч╕ткий приц╕л артилерист╕в вогневим валом перегородив дорогу фашистським танкам.

Я, в цей час, знаходився в п'ят╕й рот╕, де виконував сво╖ обов'язки х╕м╕нструктора. Все навкруги гуркот╕ло, клекот╕ло, здригалась земля, заглушаючи несамовит╕ стогони поранених солдат ╕ оф╕цер╕в. На той час у мене не було пляшок з запалювальною р╕диною. Але ╕ для мене швидко знайшлася нев╕дкладна робота. В окопах все швидше б╕льшала к╕льк╕сть пораненого народу.

Я, маючи св╕й невеличкий медичний запас перев'язувального матер╕алу, почав реал╕зовувати його для цих поранених - ужалених в╕йною людей. Я, як випускник Пушк╕нсько╖ Окружно╖ школи, де нам читали й практично давали виконувати курс першо╖ медично╖ допомоги пораненим солдатам. То я тепер в житт╕ практично вт╕лював ц╕ придбан╕ знання в бойов╕й обстановц╕. Пос╕чен╕ осколками, чи простр╕лен╕ кулями, обпален╕ люди в цих страх╕тних умовах елементарно впадали в розпач ╕ не могли сам╕ дати ладу сво╖м ранам.

Як представника молодшого командного складу, мене вчили приймати р╕шуч╕ д╕╖ в арм╕йських умовах з солдатами, а тим паче приймаючи участь в бойових д╕ях з загарбниками, що я й робив. Важко було дивитись на стогнучих ╕ ст╕каючих кров'ю людей. Кров фонтанчиками била з покал╕чених т╕л людей. Приходилось перетягувати кров'ян╕ судини, щоб поранен╕ не ст╕кали кров'ю ╕ безглуздо зак╕нчували сво╓ життя без медично╖ допомоги. Так допомагаючи покал╕ченим солдатам я зам╕тив, що раптом ╕з - за п╕дбитого фашистського танка знову рушила на наш╕ окопи ворожа мотоп╕хота. В цей час я перев'язував пораненого кулеметника. Побачивши так╕ обставини, я зам╕нив кулеметника ╕ припав до кулемета Дегтярьова. Натиснувши на гашетку, я випустив довгу чергу по знахабн╕лим воякам, як╕ конвульс╕йне падали в╕д влучених в них куль. Ц╕╓ю д╕╓ю було з╕рвано нову атаку противника, яку мене п╕дтримали вц╕л╕л╕ солдати закидавши його ручними гранатами. Так захлинулась у власн╕й кров╕ атака зухвало╖ мотоп╕хоти ворога. Б╕й поступово вщух. Я повернувся в штаб батальйону ╕ допов╕в комбату обстановку в п'ят╕й рот╕ п╕д час бою ╕ п╕сля нього. Комбат подякував мен╕ за мою ╕нформац╕ю ╕ за мо╖ р╕шуч╕ д╕╖ п╕д час бою з фашистами. Наш батальйон заробивши соб╕ не надовго в╕дпочинок все ж готовився до наступно╖ атаки ворогом.

Ранених ╕ загинувших б╕йц╕в в╕дправляли в тил, а вц╕л╕л╕ в ротах поповнювали себе бо╓припасами. Змучен╕ люди смалили самокрутки й син╕й димок самосаду закрутився над нашими позиц╕ями. Тютюновий аромат махорки успокоював наших стр╕льц╕в п╕сля пережитого скаженого уривка ╖хнього життя. Брудн╕ в╕д порох╕в, задимлен╕ чадом п╕дбито╖ н╕мецько╖ техн╕ки, закривавлен╕ сво╓ю, ворожою чи свого товариша кров'ю во╖ни, сид╕ли з каламутними очима, але з неперевершеним в╕дчуттям коротко╖ перемоги над ворогом. В╕дпочинок був короткий, всього дв╕ чи три години.

П╕дтягнувши резерви, противник в╕дкрив артп╕дготовку по наших позиц╕ях.

Було видно як здригалось в╕д вибух╕в н╕мецьких снаряд╕в ╕ м╕н м╕сто Сольци. Будинки ходили ходором, наче оп'ян╕л╕ люди. Клубочився чорний, непроглядний дим в╕д якогось палаючого складу розташованого на краю м╕ста Сольци.

Мен╕ самому стало моторошно на серц╕ й в душ╕ в ц╕лому. Оч╕ сльозились в╕д чорного ╖дкого диму. Клек╕т бою стояв у пов╕тр╕ неймов╕рний. Осколками рвало зранену землю, разом з нею рвалися ╕ проводи зв'язку м╕ж п╕дрозд╕лами. Раптом замовк телефон п'ято╖ роти.

- Сержант Тюк╕н, негайно л╕кв╕дувати, розрив провод╕в! - наказав комбат.

- Скобел╓в, Грищенко! За мною, вперед! - вигукнув сержант Тюк╕н.

Б╕йц╕, очолен╕ сержантом Тюк╕ним, вискочили з окоп╕в, а назустр╕ч ╖м свист куль ╕ осколк╕в в╕д вибух╕в снаряд╕в, шелест грудочок земл╕ сипався, наче дощ, клубилася непроглядна пилюка. Зв'язк╕вц╕ спритним кидком проскочили невелику галявину ╕ залягли п╕д великою виверженою з кор╕нням сосною. Ураганний вогонь неприятеля не вщухав н╕ на мить.

- Вперед! Вперед ! - закликав солдат до д╕╖ сержант Тюк╕н.

Переб╕жками, перекатами, та по-пластунськи рухались см╕ливц╕ в╕дшукуючи пошкоджений кабель зв'язку. Ось вони нарешт╕ в╕дшукали ушкоджений пров╕д. Зладнавши з'╓днанням проводи солдат з сержантом, на зворотному шляху мусили тягнути з собою ледь живого, пораненого Скобел╓ва.

Ц╕ною неймов╕рних зусиль п╕д час такого металевого дощу Тюк╕н ╕ Грищенко доставили пораненого товариша на КП батальйону.

Комбат посадив мене тимчасово за телефонний комутатор батальйону, бо зв'язк╕вц╕ ладнали ушкодження на л╕н╕йному провод╕.

-- Вв╕мкн╕ть шосту роту! - наказав мен╕ комбат.

Я негайно з'╓днав комбата з шостою ротою.

-- Як╕ обставини, товариш старший лейтенант?

-- Натиск фашист╕в стриму╓мо, групу танк╕в в╕дбито! В нас зак╕нчуються набо╖! - в╕дпов╕в командир шосто╖ роти.

-- Набо╖ вам зараз доставлять, не жал╕йте ╖х! Н╕ кроку назад! Ясно!? - кричав комбат в трубку ╕ кинув ╖╖ мен╕ в руки.

-- ╢днай мене з четвертою ротою - знову звел╕в комбат.

Я зараз же з'╓днав комбата з четвертою ротою. Тиша. Л╕н╕я проводу пошкоджена, комбат нервово кинув мен╕ трубку. В╕н роздратовано витяг пап╕роску ╕ закурив. Б╕й наших рот батальйону з самовпевненими н╕мецькими п╕дрозд╕лами тим часом продовжувався з наростаючою силою. ╤ все ж таки друга атака супостата нашими оборонцями була в╕дбита, з великими втратами з ╖х сторони. Та й ╕ у наших лавах вони були, мабуть не менш╕.

Б╕й пов╕льно вщухав. Повернулись зв'язк╕вц╕ п'ято╖, та шосто╖ роти. Пройшов добрий десяток тривожних хвилин, а з четверто╖ роти зв'язкового не було. Телефонний зв'язок ще не був налагоджений. Тод╕ комбат послав мене в четверту роту. Потр╕бно було вияснити насл╕дки бою в розташуванн╕ ц╕╓╖ роти й дов╕датись про стан зв'язк╕вця Шрамова. Хоч б╕й ущух, але по в╕дкрит╕й м╕сцевост╕ пробиратись в четверту роту було небезпечно. В╕дкрит╕ м╕сця простр╕лювались ворожими кулеметниками й снайперами.

Виконуючи наказ командира батальйону, я кинувся з КП в потр╕бному мен╕ напрямку. Я проб╕г лише к╕лька метр╕в ╕ був змушений приземлитись без запиту у командування на низьку посадку. ╤з Сольц╕в застрочив фашистський кулемет ╕ р╕й трасуючих куль прошив перед мо╖м обличчям землю. Душа упала в п'ятки, серце закалатало, як дерев'яне калатало.

Переборюючи неймов╕рним зусиллям св╕й страх я поповз по - пластунськи, а дал╕ короткими переб╕жками добрався до невеликого пагорба ╕ скотився вниз. Аж тут я був в повн╕й безпец╕. Я оглянувся навкруги, та побачив зв'язк╕вця Шрамова, що йшов мен╕ назустр╕ч. В╕н, попереду себе в╕в полоненого "Фр╕ца". Той був такий здоровий, добряче вгодований, червонопикий чолов'яга, лише вимазаний в сажу ╕ мазут.

-- Це певно танк╕ст, - зм╕ркував я, дивлячись на нього.

Шрамов, побачивши мене, з в╕драдою передав мен╕ полоненого здорованя ╕ повернувся у свою роту. Взявши напоготов╕ автомат ППШ я скомандував йому:

-- Forverst! (Вперед)

Н╕мець насторожився ╕ нер╕шуче поплентався вперед. Та ми не встигли пройти й пару крок╕в, як заторохт╕в ворожий кулемет ╕з Сальц╕в. Я злякався, не так за себе, як за полоненого фашиста.

-- Уб'ють "Фр╕ца" ╕ пропаде захоплений "язик", який так потр╕бний нашому командуванню, - подумав я.

-- Hin leegen! (Лягай) - крикнув я фашисту.

В╕н негайно плюхнувся на землю, перед╕ мною. Лежимо, обидва, не рухаючись. Як т╕льки кулемет противника замовк, ми переб╕жками, без всяко╖ змови кинулись вперед, користуючись тихою перервою. Н╕мець не хот╕в отримати кул╕ в╕д сво╖х собрат╕в ╕ рухався так, що я ледь встигав за ним. Та ось ╕ наш╕ окопи, ╕ нас швидко втягнули наш╕ солдати у викопан╕ щ╕лини. Дал╕ ми рушили по ходу окопного сполучення до КП в штаб батальйону. Полонений н╕мецький вояка, при зустр╕ч╕ з нашим командуванням поводив себе досить зухвало.

На запитання комбата через нашого перекладача, хто в╕н такий ╕ з яко╖ в╕йськово╖ частини, в╕дпов╕в:

-- Я танк╕ст! Я не зрадник ╕ на ваш╕ запитання в╕дпов╕дати не буду. Я впевнений в нашу перемогу! Ваш оп╕р даремний.

Комбат вир╕шив дал╕ з ним не панькатися ╕ викликав Медвед╓ва для супроводжування полоненого г╕тлер╕вця в штаб полку. А я в╕дпросився у нього у сво╓ х╕мв╕дд╕лення ╕ дал╕ пройтися по ротах ╕ ╕ншим п╕дрозд╕лам батальйону вияснити обстановку по х╕мсправ╕. Передавши Медвед╓ву полоненого н╕мця я йшов по територ╕╖ батальйону ╕ бачив як йшла ╕нтенсивна п╕дготовка до наступного бою. Червоноарм╕йцям передових позиц╕й нос╕╖ бо╓припас╕в тилового постачання п╕дносили набо╖, та гранати. Солдати тилового забезпечення з машин ╕ п╕дв╕д розвантажували снаряди ╕ м╕ни артилеристам. Сан╕тари, та медсестри виносили й виводили поранених б╕йц╕в в тил до лазарет╕в. Старшини годували гарячим об╕дом солдат ╕ оф╕цер╕в. Зв'язк╕вц╕ ремонтували пошкоджен╕ л╕н╕╖ зв'язку.

Х╕мв╕дд╕лення в той час зам╕нювало чи ремонтувало пошкоджен╕ протигази й проти╕притн╕ накидки. Про все це зроблене по х╕мсправ╕ мен╕ треба було зв╕тувати о дев'ятнадцят╕й годин╕ начх╕му полку.

О с╕мнадцят╕й годин╕ наша див╕з╕йна артилер╕я в╕дкрила такий щ╕льний, мабуть, потр╕йний ураганн╕й вогонь по позиц╕ях агресора. Всл╕д за нею втяглася полкова артилер╕я з громом м╕номет╕в. Дошкульний гурк╕т не вщухав п╕вгодини. Б╕дну землю трусило лихоманкою. Дим з пилюкою накрили сонячний св╕т. Стало якось темно в╕д густо╖ с╕рост╕.

Та т╕льки вщух останн╕й вибух снаряда чи м╕ни, як дружне солдатське: - Ура - а - а! - розлет╕лось на передов╕й позиц╕╖ батальйону. Неспод╕ваною атакою наш╕ п╕дрозд╕ли зломили передишку знахабн╕лого ворога ╕ згодом в╕дкинули його на дванадцять к╕лометр╕в. Б╕й в╕ддалявся все дал╕ й дал╕. Пилюка ╕ к╕птява пов╕льно ос╕дала на землю заплювавши ╖╖ фарбою кольору багнюки. Стояла тиша з в╕длунням далеко╖ канонади. Не було чути сп╕ву птах╕в, бо вони в так╕ дурн╕ ╕гри не грають.

15 липня наша 70 див╕з╕я в вза╓мод╕╖ з 237 стр╕лецькою див╕з╕╓ю, зломивши протиборство н╕мц╕в, в╕др╕зали ╖х шлях в╕дходу на зах╕д. В╕йськов╕ част╕ нашо╖ див╕з╕╖ 17 липня все - ж таки захопили м╕сто Сольци. Наш полк в╕дзначився тим, що заманив танкову колону ворога ╕ сво╓ю артилер╕╓ю з фланг╕в розстр╕ляв ╖╖. А особливий жах, по словах наших б╕йц╕в, наводили наш╕ вогнеметн╕ танки, викидаючи з хобот╕в палаючу пекельну сум╕ш далеко вперед.

На той час мене викликав НШ батальйону до себе ╕ звел╕в вирушити в тилове постачання батальону з наказом:

-- Увесь тиловий обоз перем╕стити на м╕сце, де знаходиться штаб батальйону.

Взявши св╕й автомат ППШ з двома запасними дисками й парою гранат я в╕дправився в тил на розшуки тилового обозу. Наближався теплий липневий веч╕р. Сонце, як н╕чого ╕ не було, низько повисло над горизонтом. Золот╕ промен╕ осв╕тлювали верх╕в'я бер╕зок. Помаранчевий зах╕д сонця вабив з╕р ╕ штовхав на л╕ричний настр╕й. Та час йшов ╕ з першими сут╕нками я зайшов в розташування тилового постачання другого батальйону. На ц╕й територ╕╖ пом╕ж величезних сосон росли невелик╕ гайки бер╕зок. Ось в цих бер╕зках ╕ стояв замаскований в╕д н╕мецьких пов╕тряних розв╕дник╕в тиловий обоз. На невелик╕й галявин╕ п╕д розк╕шною кроною сосни, добре замаскована, стояла польова кухня в як╕й доварювалась смачна вечеря. Повар ходив кругами ╕ насп╕вував знайому мен╕ п╕сню. Трохи в сторонц╕ на пн╕ з╕ св╕жим зр╕зом сид╕в немолодий вусатий гармон╕ст. В╕н швидко перебираючи пальцями кнопки старого баяна ╕ акомпанував ту же мелод╕ю, що й кухар сп╕вав п╕сню.

Прив╕тавшись ╕з ним, я запитав:

-- Де знаходиться начальник тилового постачання другого батальйону? Я прийшов в╕д НШ батальйону.

-- Зараз знайдемо, - в╕дпов╕в мен╕ л╕тн╕й червоноарм╕╓ць.

Через дек╕лька хвилин прийшов начальник тилового постачання старший лейтенант.

-- Товариш старший лейтенант! По указу командира другого батальйону обоз тилового постачання мусить перем╕ститися на м╕сце КП батальйону, - допов╕в я про причину свого приходу.

Тим часом вечеря посп╕ла. Вс╕ нашвидкуруч повечеряли й звичайно пригостили мене. За наказом старшого лейтенанта обоз тилового постачання знявшись з насиджено╖ позиц╕╖ вирушив в пох╕д. Поки ми при╖хали, на КП вже н╕кого не було. Довго мен╕ прийшлось розшукувати НШ батальйону, щоб допов╕сти про виконання наказу. Мен╕ п╕зно прийшлося узнати де розм╕стився КП нашого п╕дрозд╕лу. Це було десь далеко за п╕вн╕ч коли я випадково зустр╕в старшого лейтенанта ╕ допов╕в що виконав наказ. Взнавши м╕сце розташування КП, я отримав нове розпорядження про зак╕нчення його буд╕вництва. Прийшовши туди, я побачив, що сапери зак╕нчували спорудження бл╕ндажа. Мен╕ залишилось т╕льки викопати для себе в окоп╕ ╕ндив╕дуальну щ╕лину. Простеливши на дно щ╕лини глиц╕, та з╕гнувшись калачиком я швидко заснув. Н╕ч промайнула непом╕тно.

Вранц╕ я оглянув м╕сцев╕сть по фронту розташування батальйонних п╕дрозд╕л╕в. З КП добре було видно розташування двох рот, а шоста т╕льки-т╕льки ховалася за пагорок. Я зрад╕в тому, що тепер буде краще ╕ ближче добиратись в роти. Посн╕давши, я взяв дозв╕л у комбата для виконання сво╖х обов'язк╕в х╕м╕нструктора в п╕дрозд╕лах батальйону. Так ось, майже весь св╕тлий день фашисти мовчали. Мабуть, п╕сля поразки приводили себе в порядок. Було тихо ╕ на л╕вому, ╕ на правому фланз╕ позиц╕й батальйону. Це дало мен╕ можлив╕сть зам╕нити пошкоджен╕ протигази, провести в ротах х╕м╕нструктаж, ознайомитись з розташуванням п╕дрозд╕л╕в. П╕д час бою це ма╓ дуже важливе значення, тому що мен╕ часто доводилось виконувати обов'язки зв'язкового.

На протяз╕ ц╕лого тижня фашисти пробували прорвати нашу оборону, але безрезультатно. Наша див╕з╕я стояла, як гран╕т.

Аж в к╕нц╕ друго╖ декади липня 1941 року, п╕сля 40 хвилинного артобстр╕лу н╕мц╕ перейшли в наступ. Тод╕ гримнули наш╕ артилер╕йськ╕ батаре╖ й м╕номети.

Заклекот╕ло в пов╕тр╕ пекельне багно. Здригались бруствери окоп╕в в╕д стосильних зрив╕в. Знову потьмян╕ло любе сонечко в╕д б╕с╕всько╖ зав╕си в╕йни. В цю напружену хвилину супротивник почав танкову атаку. З - за невелико╖ без╕менно╖ висоти рикаючи, та хлюпаючи з довгих нос╕в вогнем рухались закопчен╕ металев╕ коробки танк╕в з чорними хрестами з б╕лою облям╕вкою на с╕рих баштах. В╕стря цього стального свинячого рила було нац╕лено на 5 роту. Трьом передн╕м танкам залишилось якась сотня метр╕в до наших передових окоп╕в ╕ тод╕ захруст╕ли ПТР(протитанков╕ рушниц╕). Танки рвались вперед, поводячи довгими стволами, зупинялись ╕ стр╕ляли по цих наших протитанкових стр╕льцях. Вони вже були ознайомлен╕ з уб╕йною силою довгих рушниць в руках влучних стр╕льц╕в. Нараз, головний танк здивовано якось здригнувся в╕д вибуху м╕ни п╕д сво╖м черевом. Втративши рух, в╕н в╕дстр╕лювався на м╕сц╕. Другий танк був п╕дбитий ПТР, спалахнув яскравим полум'ям. З нього швидко вискочили танк╕сти й прикриваючись бронею палаючого танка в╕дповзали назад. Трет╕й танк прорвався на наш передн╕й край ╕ став прасувати гусеницями окопи. В одну мить ╕з сус╕днього окопу появилась голова см╕ливого б╕йця, який не лякаючись його, метнув пляшку з пальним на моторний в╕дс╕к. Танк миттю загор╕вся. Г╕тлер╕вц╕ вискакували з п╕д нього через нижн╕й люк, але в╕дповзти не могли, через те, що ╖х розстр╕лювали з гвинт╕вок ╕ автомат╕в червоноарм╕йц╕, що осм╕л╕ли. Та на жаль, на цьому танкова атака не зак╕нчилась, бо знову ╕з - за того ж пагорба ви╖хало ще дек╕лька стальних жаб брудно - зеленого кольору. Вони на максимальн╕й ход╕ рухались з мотоп╕хотою на брон╕. Я кинув св╕й ППШ в якому вже не було набо╖в ╕ кинувся допомагати кулеметнику в якого заклинило кулеметну стр╕чку в кулемет╕ "Максим". Другий номер кулеметно╖ обслуги був ранений, але ╕ самого кулеметника дуже вкусила куля в руку ╕ в╕н не м╕г вести вогонь по ворогу. Сан╕нструктор в╕дводила цього раненого в безпечне м╕сце. Тод╕ я п╕дм╕нив його ╕ с╕в за гашетку кулемета. Я дав одну ╕ другу чергу ╕з кулемета по мотоп╕хот╕ на танках. Вони посипались, як сухий горох, з металевих коробок. Мене п╕дтримали ╕нш╕ солдати щ╕льним вогнем по супротивников╕ з ус╕х вид╕в збро╖. Станков╕ кулемети "Максим" перехресними чергами куль притиснули с╕ру н╕мецьку п╕хоту. Загор╕лись ще два танки. Та в нас вийшли з ладу два ПТР ╕ на л╕вому фланз╕ замовк станковий кулемет "Максим". В окопах зб╕льшувалась к╕льк╕сть вбитих ╕ ранених б╕йц╕в. Об╕рвався зв'язок нашо╖ роти з КП батальйону. В рот╕ мало залишилось бо╓припас╕в для збро╖, гранат ╕ пляшок з запальною р╕диною. Раптом до мене п╕дб╕га╓ командир роти й кричить:

-- Залиш поки кулемет! Негайно б╕жи на КП. Потр╕бн╕ бо╓припаси, та п╕дмога! Рота захлина╓ться в кров╕. Становище надзвичайно критичне! Скор╕ш!

Я схопив св╕й автомат ППШ ╕ запасний диск до нього, оск╕льки друг╕ диски вже були пуст╕. Я вужем переповзав з окопу в окоп, бо кул╕ свист╕ли над╕ мною з╕ смертельним набридливим звуком. Таким же способом - повзком ╕ притискуючись до земл╕, сан╕тари п╕д безперервним вогнем смертельно-жалючих куль ╕ осколк╕в в╕д м╕н, ╕ снаряд╕в перев'язували поранених ╕ в╕дтягували ╖х в безпечне м╕сце. Ховаючись за невеликий горб я швидко добрався до КП батальйону. Там я допов╕в комбату ╕ НШ про ситуац╕ю в 5 рот╕. А н╕мц╕ не припиняли танкових атак, кидаючи нов╕ коробочки на наш╕ окопи. Ц╕ стальн╕ гусеничн╕ монстри - танки виникнули ╕з - за густого березняку.

2) Наказ комбата ╕ перше оточення

Н╕мецьк╕ танки з гуркотом ╕ стр╕ляниною приближались до передових, бойових позиц╕й п╕дрозд╕л╕в нашого батальйону.

В цю мить комбат допов╕в про критичн╕ обставини в п'ят╕й рот╕ батальйону в штаб полку ╕ дав вказ╕вку начальнику тилового постачання батальона, щоб той негайно сво╖ми силами забезпечив роти бо╓припасами. Виходячи з бл╕ндажа комбат наказав мен╕:

-- Товаришу х╕м╕нструктор, Ви залиша╓тесь з саперами, та телефон╕стами по охорон╕ й оборон╕ КП батальйону! Я в╕дправляюсь на передову, в роти.

Так на мене звалилась велика в╕дпов╕дальн╕сть по словах командира. В цей час появились наш╕ танки, як╕ тактично обходили наш╕ окопи, й прямували назустр╕ч н╕мецьким. Дим з пилюкою застелив все навкруги. Дивитись ╕ дихати стало неможливо. Оч╕ сльозились, а в горл╕ дуже перчило в╕д пороху ╕ диму, гурк╕т в╕д бою рвав барабанн╕ перетинки, що нормально думати було не можливо. Що робиться на передн╕й л╕н╕╖ нашо╖ оборони не було можливост╕ н╕ спостер╕гати, н╕ контролювати. Чия це була перемога? Я не м╕г розглед╕ти, не м╕г зрозум╕ти стан бою, а залишати КП не мав права. Ось в так╕й тривожн╕й обстав╕ для мене довго тягнулись нервозн╕ хвилини.

Я й дотепер пам'ятаю, як сид╕в у сво╖й щ╕лин╕ окопу неподал╕к КП, як кр╕т в нор╕. Коли в пов╕тр╕ шелест╕в снаряд, я прилягав на дно сво╓╖ схованки. Мен╕ було млосно ╕ страшно на душ╕ в╕д тако╖ жахливо╖ бойово╖ обстановки. Серце, розладнане в╕д ц╕╓╖ ратно╖ сцени, прискорено калатало в грудях. Тривожн╕ думи ро╖лися в голов╕.

Я розм╕рковував соб╕ так: - Ой, як жаль! Нема краще м╕сця як на передов╕ в бою. Там н╕коли думати про небезпеку. Там вс╕ зусилля, весь порив душ╕ був направлений на знищення ворога. Там ╕де запекле, жорстоке змагання за життя. Хто кого. А тут чекай сл╕пого снаряда, що викине тебе ╕з ц╕╓╖ схованки. Але приказ ╓ приказ.

Раптом поряд упав снаряд ╕ засипав мою окопну щ╕лину. Я ледве вибрався з╕ свого сховища. Протираючи оч╕, миттю кинувся до КП. На м╕сц╕ нашого КП була глибока вирва з яко╖ курився ╖дкий дим. Там намертво привалило грубими колодами двох телефон╕ст╕в. Я повернувся ╕ почав розшукувати сапер╕в. Один ╕з них ╤ванов вже вил╕з ╕з щ╕лини. В╕н, протираючи оч╕ й струшуючи з плечей, голови землю, запитав:

-- Як у штаб╕?! Що, вс╕х накрило?

-- Н╕! Т╕льки двох телефон╕ст╕в, як╕ чергували б╕ля апарат╕в.

-- А де комбат, начштабу?! Де вони?!

-- П╕шли в роти, коли вирушили в б╕й наш╕ танки.

-- Де Медвед╓в?! - спохватився ╤ванов.

Ми обидва щодуху поб╕гли до щ╕лини Медвед╓ва.

-- Медвед╓в, ти живий?! - запитав ╤ванов.

-- Живий, але не можу ворухнутись. - почувся його тихий голос ╕з земл╕.

Ми, вдвох, розкопуючи руками м'яку землю, рухливо витягли його ╕з його переховки. Ми поставили Медвед╓ва на ноги, але в╕н повалився на землю, скрегочучи зубами.

-- Не можу стояти, все болить! Особливо голова ╕ ноги.

-- Це все пройде! Стояти будеш ╕ ходити, - сказав ╤ванов.

Мене теж дуже бол╕ла голова, з очей текли сльози, у висках гупав г╕гантський молот. Нараз, вмить потемн╕ло в очах...

А дальше? Дальше ско╖лось щось страшне ╕ непоправне.

Не знаючи ск╕льки часу пройшло, як зачалась атака, н╕мецьких танк╕в ╕ контратака наших танк╕в, ми з трудом розум╕ли побачену на той час панораму под╕й. Поки ми оговтались в╕д контуз╕╖ п╕сля вибуху снаряду великого кал╕бру, то побачили фашистськ╕ танки, але не з╕ сторони рот батальону в оборон╕.

Н╕мецьк╕ танки якимось чином зайшли нам в тил. Ск╕льки ╖х було, я тепер ╕ не згадаю. Мабуть, н╕мц╕ маючи перевагу в техн╕ц╕ прорвали нашу оборону ╕ ╖х рухом╕ колони розр╕завши нашу оборону п╕шли в обх╕д наших рот на передов╕й, десь на стиков╕ в╕йськових частин. Цим маневром вони позбавили наш╕ в╕йська зв'язку ╕ бо╓постачання.

Ми - ж - б╕йц╕, уц╕л╕в в╕д вибуху на КП батальйону, опинились п╕д перехресним вогнем кулемет╕в фашистських танк╕в. Я з ╤вановим швидко затягли Медвед╓ва в неглибоку, зарослу травою канаву ╕ прилягли поблизу нього на ╖╖ дно. Нам ще пощастило, бо н╕мц╕ мало ц╕кавились якимись контуженими солдатами. Вони дали дек╕лька без приц╕льних черг в нашу сторону з кулемет╕в ╕ помчались на п╕вн╕ч. Ось ляск гусеничних монстр╕в почав вщухати, а в вухах все ще стукот╕ло безперервно. Незабаром все затихло. Н╕ щебетання птах╕в, н╕ шелест листочк╕в, н╕ трави, н╕що не порушувало цю загадкову тишу, яка злов╕сно охопила мо╓ серце, п╕сля гуркоту бою.

-- Вих╕д з першого оточення - незапланована подорож до райцентру Батецьк

- Що робити будемо? Куди будемо ╕ти? - нарешт╕ вимовив Медвед╓в.

Я ж ╕ так розм╕рковував як нам вийти з ц╕╓╖ заплутано╖ ситуац╕╖. Я думав як нам вийти з оточення н╕мецькими в╕йськами з товаришами, коли один з нас сильно контужений ╕ погано сто╖ть на ногах. Не знайшовши твердого р╕шення, спок╕йно сказав:

- Ми опинились в тилу н╕мц╕в. Що будемо робити? Це питання треба добре обдумати, щоб не потрапити в тенета фашист╕в.

Мене виручив ╤ванов. В╕н був м╕сцевим мешканцем села Великий Ведм╕дь, де до в╕йни там працював. До його села було к╕лометр╕в 35. Тод╕ ми вир╕шили йти на п╕вн╕чний зах╕д до з/д станц╕╖ Уторгош. Ми думали, що там дов╕да╓мося у м╕сцевого населення де знаходяться радянськ╕ в╕йська, а де н╕мц╕ й тод╕ нам╕тимо план подальшого руху до наших в╕йськ.

Поквапившись, ми, з╕бравши сво╖ пожитки, як╕ в кого залишились, з╕ збро╓ю вирушили в дорогу. Щоб не нарватись на оч╕ солдат н╕мецького вермахту, йшли понад 4 години л╕систою м╕сцев╕стю, обминаючи дороги. Ми не просто йшли, а вели п╕д руки Медвед╓ва. Ми вийшли з л╕су безпомилково проведен╕ ╤вановим по його знайомим м╕сцям на малу зал╕зничну станц╕ю Уторгош. Вона виявилася в катастроф╕чному стан╕: рейки зал╕зно╖ дороги погнут╕ в дуги валялись по ╖╖ обочин╕, в кюветах, одиноко стирчали костил╕ без шпал. Глибок╕ воронки були, як кратери вулкан╕в ╕ були натикан╕ на кожному кроц╕. Всюди валялись як╕сь рештки всякого майна ╕ старих, поламаних речей. Далеко в сторон╕ стояла зруйнована водонап╕рна башта. В к╕нц╕ станц╕╖ лежав п╕д╕рваний семафор. Картина була ясна в тому, що тут недавно був жорстокий б╕й. На станц╕╖ не було н╕ одн╕╓╖ живо╖ душ╕. Тут ╕ нам н╕чого було робити й ми рушили дал╕ на п╕вн╕ч до зал╕знично╖ станц╕╖ Передольська по зруйнованому полотн╕. Йшли важко, ╕ дорога давалась нам трудно ╕з - за наших контуз╕й ╕ довгого, стомливого переходу сюди через л╕с.

Але не зважаючи н╕ на що, ми йшли, крок за кроком. Ми йшли вперед до нашо╖ р╕дно╖ Арм╕╖, щоб продовжити боротьбу з загарбниками. Рухались з твердою в╕рою в скоре з'╓днання з нашими в╕йськами.

Обаб╕ч в╕д зал╕зниц╕ розкинулось не широке, перес╕чене вибалками поле, на якому стояло не скошене жито, сумно схиливши довг╕ колоски додолу ╕ наче чекало сво╖х господар╕в. Настала вже четверта година дня, спека посилювалась ╕ пропалювала нас з╕ вс╕х стор╕н. Але я весь час покваплював друз╕в по лиху, щоб якнайшвидше добратись до з/д ст. Передольська. Я там над╕явся застати наших однополчан.

Йдучи, я розм╕рковував про те, як╕ страшн╕ випробування випали на нашу Руську землю, таку дорогу ╕ благословенну для кожного з нас. Неймов╕рно було те, що окупанти будуть самов╕льно, як захочуть ступати по н╕й ╕ робити те що ╖м захочеться. Вони поневолять ╕ пон╕вечать те що наш народ в╕ками придбав на ц╕й земл╕.

Ми, умиваючись г╕рким, солоним потом, змучен╕ морально ╕ ф╕зично, уперто йшли до з/д ст. Передольська. Майже всю дорогу ми йшли й мовчали, по черз╕ п╕дтримуючи контуженого Медвед╓ва. Кожен з нас поринув у сво╖ трудн╕, тривожн╕ думи. Ми зрозум╕ли по наявн╕м ознакам сл╕д╕в техн╕ки й малюнку короткочасних бо╖в де-╕нде, що н╕мц╕ в╕д Сольц╕в рушили на село Великий Ведм╕дь. А зв╕дти, якщо дивитись по мап╕ вони, мабуть спрямували основний удар на станц╕ю Батецька. Таким чином вороги мр╕яли взяти в кл╕щ╕ в╕дступаюч╕ наш╕ в╕йськов╕ частини. Але вони в цьому ╜рунтовно прорахувались.

Як казали тод╕ люди: - Ворог обламав ╕ зуби, ╕ пазур╕ об Лузьский оборонний руб╕ж. На зустр╕чний б╕й вийшли десятки тисяч людей народних ополченц╕в орган╕зованих в народн╕ див╕з╕╖. ╥х називали К╕ровськ╕. Моб╕л╕зован╕ комун╕сти й комсомольц╕, безл╕ч безпарт╕йних людей стали на захист р╕дного м╕ста на Нев╕ - Лен╕нграда. В╕зьм╕ть хоча - би т╕льки один Путиловський завод який вн╕с такий вагомий вклад в захист Лен╕нграда ╕ в к╕нцеву перемогу над ворогом. Тисяч╕ роб╕тник╕в заводу п╕шли добровольцями на фронт. Завод випускав на фронт зразу - же з прох╕дно╖ нов╕ танки Т - 34, КВ (Клим Ворошилов) з надзвичайно високими тактико - техн╕чними даними св╕тового р╕вня. Незважаючи на геро╖зм наших солдат╕в ╕ командир╕в, який я бачив п╕д час бо╖в п╕д Сольцами, а обстановка на наш╕й д╕лянц╕ фронту перед Лен╕нградом пог╕ршилась.

Н╕мц╕ певно п╕дтягнувши основн╕ сво╖ резерви ╕ наступали по основних шосейних дорогах до Лен╕нграда. Така р╕шуча в╕дс╕ч на Лузьск╕м рубеж╕ радянських в╕йськ спритним моторизованим н╕мецьким частинам, лише на короткий час зупинила ╖х наступ.

Б╕льша частина людей була в пан╕ц╕ в╕д культурних н╕мецьких вояк╕в, а ще якась частина чекала з ц╕кав╕стю ново╖ н╕мецько╖ влади. Зустр╕чались нам деяк╕ люди, що говорили про орган╕зований н╕мецький порядок в населених пунктах Русько╖ земл╕ п╕д час першо╖ св╕тово╖ в╕йни. Та нам в це якось не в╕рилось. Як м╕няти свободу на упорядкован╕сть свого побуту?

А тим часом наша незапланована подорож по тилах продовжувалась. Вже п╕д веч╕р ми д╕брались до станц╕╖ Передольська. На ╖╖ околицях ми зустр╕ли жител╕в станц╕╖, як╕ п╕сля пан╕ки в╕д бойових л╕так╕в германц╕в повертались з л╕су. Вони несли на руках малих д╕тей ╕ вели за собою кор╕в, к╕з. Пор╕внявшись з ними я запитав ╖х:

-- Де наш╕? Де наш╕? Коли й куди в╕д╕йшли частини Червоно╖ Арм╕╖?

Але ╕ вони мало що знали про под╕╖ минулого дня. До нас п╕д╕йшла молода ж╕нка, тримаючи на руках маленьку д╕вчинку. Вона нам схвильовано сказала:

-- Ще оп╕вдн╕ почали в╕дходити наш╕ б╕йц╕.

-- Люди м╕ркували, що н╕мецьк╕ л╕таки знову будуть бомбити зал╕зничну станц╕ю ╕ подалися мерщ╕й в л╕с.

Сонце давно сховалось за обр╕й ╕ стало сутен╕ти. Ми, б╕йц╕ 2 батальйону, були змучен╕ дек╕лькома днями бо╖в ╕ тридцяти к╕лометровим переходом до ц╕╓╖ зал╕знично╖ станц╕╖. Ми були ще й контужен╕. Та ще ми вели зовс╕м кволого в╕д важко╖ контуз╕╖ Медвед╓ва. Ми сам╕ знесил╕ли, а Медвед╓в уже й стояти не м╕г. Нам треба було спочити ╕ я прийняв р╕шення на в╕дпочинок.

-- До ранку в╕дпочиньмо, а вдосв╕та вирушимо в райцентр Батецька, - сказав я сво╖м товаришам.

Мен╕ н╕хто не перечив, оск╕льки це було найрац╕ональн╕ше р╕шення в цьому випадку. Цей незабутн╕й тривожний день показався мен╕ в╕чн╕стю. Нестерпно бол╕ла голова. Щось ссало п╕д грудьми. Я т╕льки аж увечер╕ здогадався, що ми сьогодн╕ н╕чого не ╖ли. Я зайшов на подв╕р'я одного д╕да б╕ля невеликого будиночка. Там сивоволосий д╕д щось повол╕ майстрував б╕ля в╕дчинено╖ клун╕.

-- Д╕дусю, може у вас буде щось по╖сти для трьох знесилених солдат? - запитав я у нього.

-- Знайдеться. Ще слава Богу, все ╓ на сво╖м м╕сц╕, доки не прийшли германц╕.

-- Що ж це Ви синочки, так погано вою╓те? Вже нам тут прийдеться терп╕ти завойовника нашо╖ земл╕ ╕ народу.

-- Та поки ╖х н╕де не видно ╕ не чути поблизу, а наших вже не ма╓. Я знаю що в германця багато танк╕в, аероплан╕в ╕ з ним важко воювати. Я в першу св╕тову в╕йну сид╕в в окопах по три м╕сяц╕ на одному м╕сц╕. Ми тод╕ давали ╖м червоного перцю. В╕н не дуже сунувся вперед. А тепер, дивись який йому прив╕лей: станц╕я в╕льна, хоч голими руками бери. Германець не посп╕ша╓ ╖╖ брати, а рветься дал╕, вперед, по шосе. Мабуть, хоче захопити станц╕ю Батецька, а наша станц╕я й без бою буде його.

Мен╕ стало соромно за себе, за бойових друз╕в, перед цим розумним д╕дом. В╕н стояв перед нами, киваючи сивою бородою ╕ свердлив мо╖ оч╕ сво╖ми пронизливими, правдивими очима, чекаючи в╕д мене в╕дпов╕д╕. Я зовс╕м забув, що хочу ╖сти, обдумуючи що йому в╕дпов╕сти.

-- Ну, чому мовчиш? Я бачу ти не рядовий. Бо╖шся, чи соромишся?

-- Н╕чого д╕дусю, - нарешт╕ вимовив я, - нам потр╕бно зберегти сили, згуртуватись в м╕цний кулак, дочекатись п╕дкр╕плення в техн╕ц╕. Н╕мц╕ тим часом розпорошать сво╖ стальн╕ панцири з хрестами по наш╕й неосяжн╕й Руськ╕й земл╕. Нам необх╕дно в першу чергу з╕рвати план таких спритних бойових д╕й ворога. Потр╕бно затягнути цю в╕йну до зими. Н╕мц╕ не привикли до наших мороз╕в, та й навряд чи приготовлен╕ до них. От тод╕ побачите, що засп╕вають н╕мецьк╕ вояки, разом з Г╕тлером ╕ Геббельсом. Нам треба берегти людей ╕ техн╕ку. Необх╕дно навчитись л╕пше воювати й тод╕ вже добре лупцювати цього культурного германця. Тепер потр╕бно п╕дняти бойовий дух во╖н╕в на прикладах перемог наших предк╕в ╕ твердо над╕ятись на нашу Перемогу.

Д╕д якось добр╕ше посм╕хнувся в сиву бороду ╕ щось замугикав соб╕ п╕д н╕с. Нарешт╕ в╕н сказав онуков╕, щоб той вин╕с нам хл╕ба, копченого сала ╕ молока. Вдовольнивши голодн╕, в╕дчайдушн╕ позиви шлунк╕в, ми, зморен╕, та знервован╕, прямо впали в мертвецький сон. Проснувшись на св╕танку в╕д рад╕сного гомону пташиного царства, я розбудив сво╖х друз╕в.

-- П╕демо в Батецьку, поки не душно ╕ не чути фашист╕в, - спок╕йно сказав я.

-- Я сьогодн╕ не п╕ду. Дуже болить голова, - сказав ╤ванов, - в мене не вистачить сил пройти 18 км до Батецько╖.

-- Швидко розминайтесь, вмивайтесь ╕ п╕шли. Хочеш дочекатись н╕мц╕в? - запитав я.

-- Товариш х╕м╕нструктор, я не можу йти!

-- Без розмов! Я, як кер╕вник гурту, наказую тоб╕ в часи бойових д╕й, явитись в Батецький райв╕йськкомат, разом з╕ мною ╕ Медвед╓вим.

Через к╕лька хвилин ми вирушили в 18 км пох╕д до районного центра Батецька. ╤дучи зруйнованою дорогою, ╤ванов весь час в╕дставав. Я часто гукав до нього, щоб в╕н не в╕дставав, п╕дтримуючи ще знесиленого Медвед╓ва за руку. Наперек╕р контуз╕╖, в╕н старався з╕ вс╕х сил вперто ╕ наполегливо рухатись вперед. В╕н насилу переставляв ноги, ╕шов мовчки, стиснувши зуби, та н╕ на що не жал╕вся. П╕дганяючи ╤ванова, я думав про себе: - Може в╕н насправд╕ хворий. Може потр╕бно в╕дпочити.

Та друга думка не давала мен╕ спокою: - За ним потр╕бно стежити. В╕н хоче в╕дстати в╕д нас ╕ втекти додому. Та там господарюють н╕мц╕.

Сонце палило немилосердно. Хот╕лось пити. П╕т заливав оч╕ солоними краплями. Йти було надзвичайно важко. З великими труднощами ми добрались до райцентру Батецька.

-- Зустр╕ч з полковим ком╕саром ╕ направлення в 1 К╕ровську див╕з╕ю

В райцентр╕ Батецька ми швидко розшукали райв╕йськкомат. В╕н розм╕щався на той час в маленькому вагон╕, на краю соснового бору.

Зайшовши у вагон, я в╕драпортував:

-- Х╕м╕нструктор Гончарук, 68 стр╕лецький полк 70 див╕з╕╖, з двома саперами, прибули у ваш райв╕йськкомат з метою в╕дшукати свою в╕йськову частину.

-- Чому не зверта╓шся по званню? Чого не козиря╓ш мен╕?

-- Забув статут? - суворо зауважив в╕йськком.

Я на мить розхвилювався, але швидко збагнув свою провину.

-- Зв╕дки я можу знати ваше звання, коли ви одягнут╕ не за формою? - в╕дпов╕в на запитання сво╖м запитанням.

В╕н звичним енерг╕йним рухом, зняв з в╕шалки г╕мнастерку ╕ швидко над╕в ╖╖. Я побачив перед собою полкового ком╕сара.

-- Ви дезертири! Ви втекли з фронту! Ви блука╓те по тилах! - гримнув на мене в╕йськком, не дозволяючи мен╕ сказати, хоч би одне слово, щоби оправдатися.

В╕н покликав вартового з поста б╕ля вагончика ╕ наказав йому арештувати нас.

За наказом вартового, ми залишили сво╖ в╕йськов╕, речов╕ м╕шки, гвинт╕вки й автомат ППШ б╕ля вагона. В╕н в╕дв╕в нас на достатню в╕дстань в╕д вагончика райв╕йськкомату. Це м╕сце було на невеличк╕м узл╕сс╕, на краю л╕су з зеленою шовковистою травою. Пташечки весело ╕ безтурботно перемовлялись м╕ж собою, не розум╕ючи за що люди убивають один одного. Зозуля кувала комусь роки, чи дн╕, а може хвилини ╖хнього життя.

А я, лежачи на ц╕й розк╕шн╕й трав╕ п╕д вартою, почував себе винним в ц╕й незвичайн╕й ╕стор╕╖. Наша в╕йськова частина в╕рог╕дно розс╕ялась по л╕су, коли отримала наказ в╕дступу на нову оборонну межу. Я ж не получивши такий наказ в╕д комбата, чи НШ батальйону, не мав права залишати КП батальйону ╕ в╕дходити туди де був п╕дготовлений новий руб╕ж. Комбат був в той час в п╕дрозд╕лах. А НШ? Я ж не м╕г пригадати куди його позвало, чи направило вище командування. Нам, двом солдатам ╕ сержанту - х╕м╕нструктору, чудом вдалося врятуватись в╕д загибел╕ - вибух╕в н╕мецьких снаряд╕в. Тепер же виходить, що ми винуват╕ у сво╓му порятунков╕? Думки наповзали одна на одну в мо╖й голов╕. Але розм╕ркувавши, що над нами сто╖ть св╕й радянський вартовий, а не фашист, мен╕ стало весел╕ше. Наше командування в тепер╕шн╕й непрост╕й обстановц╕ колись розбереться ╕ таких, як ми, заручник╕в обставин виправдають. Отже, ╕ судити не будуть. Тод╕ все виясниться ╕ все буде добре. Мо╖ друз╕ спок╕йно спали-спочивали в╕д жахливих випробувань на життя ╕ смерть. Успоко╖вши себе такими гадками, заснув ╕ я. О 23 годин╕ нас розбудив черговий по в╕йськкомату ╕ пов╕в у вагончик полкового ком╕сара.

На цей раз в╕йськком спок╕йно розпитував мене ╕ мо╖х товариш╕в.

-- Яким чином ви в╕д╕рвались в╕д сво╓╖ частини? О котр╕й годин╕? Ск╕льки часу затратили на перех╕д до Батецько╖? Кого зустр╕ли на сво╓му шляху? - ставив запитання за запитанням в╕йськком.

Про наш╕ пригоди я йому усе посл╕довно розпов╕в. П╕сля мо╓╖ розпов╕д╕, полковий ком╕сар, коротко охарактеризував нин╕шню обстановку на Лузьск╕м рубеж╕, якою в╕н на даний час користувався. Пот╕м в╕н взяв мою службову книжку ╕ перегортаючи ╖╖ листки, спок╕йно, але вимогливо, запитав:

-- Нав╕що ви носите на петлицях трикутники? У ваш╕й книжц╕ нема╓ записано, що ви сержант? Тут т╕льки написана посада х╕м╕нструктора.

-- Так нам в Окружн╕й школ╕ сказали, коли виписували нас по сво╖х частинах. Начальник школи на прощання сказав:

-- Тепер не той час, щоб вас екзаменувати. В╕йна вас проекзамену╓.

Полковий ком╕сар в╕ддав мен╕ мою червоноарм╕йську книжечку ╕ запитав:

-- Ск╕льки у вас ╓ з собою гранат ╕ набо╖в?

Набо╖в приблизно по 25 штук на гвинт╕вку, а гранат зовс╕м не ма╓мо.

-- Черговий, - звернувся в╕н до молодшого лейтенанта, - видай ╖м повний комплект набо╖в.

В╕йськком взяв з╕ столу письмову ручку ╕ розмашисто записав: - Направляю х╕м╕нструктора Гончарук ╕ двох червоноарм╕йц╕в - сапер╕в на передову. Маршрут руху - станц╕я Передольская. В╕н в╕ддавши направлення, й сухо сказав:

-- Можете йти!

-- ╢, йти! - в╕дпов╕в я.

Ми вс╕ тро╓ вийшли з вагончика ╕ вдихнули св╕же пов╕тря на повн╕ груди. Ми були безумно рад╕ такому щасливому повороту под╕й по зак╕нченню зустр╕ч╕ з ком╕саром. Навздог╕н черговий по в╕йськкомату крикнув нам:

-- Гончарук, вас виклика╓ полковий ком╕сар!

В╕ддавши св╕й ППШ ╕ ранець ╤ванову, я зайшов у вагон до в╕йськкома.

-- Ось в╕зьми записку. Отрима╓те бо╓припаси, п╕дете в столову, там вас нагодують.

Я подякував його за пом╕ч ╕ доброту, ╕ вийшов з вагона.

Отримавши бо╓припаси ╕ повечерявши, ми вийшли на св╕же пов╕тря. Ми повинн╕ були ╕ти до станц╕╖ Передольська, де наш╕ народн╕ ополченц╕ ╕з 1 К╕ровсько╖ див╕з╕╖ зайняли оборону. Але ╤ванов весь час заперечував сл╕по д╕яти наказу в╕йськкома, посилаючись на свою хворобу. Медвед╓в ледве тримався на ногах, але мовчав. Я довго вагався, чи ╕ти нам на н╕ч, чи в╕дпочити, та на св╕танку рушити на передову. Вноч╕ темно ╕ буде важко ор╕╓нтуватись ╕ пробиратись в правильному рус╕ по прифронтов╕й полос╕.

╤ я прийняв р╕шення в╕дпочити до 4 годин ранку. Не встигли ми приземлитись до сну, як досв╕тн╕ сут╕нки будили нас сво╓ю прохолодою. Я п╕дскочив ╕ побачив, що ╤ванова не було з нами на в╕дпочинку.

-- Медвед╓в! П╕дн╕майся! ╤ванова вже не ма╓! - викрикував я.

-- В╕н вт╕к додому в село Великий Ведм╕дь, цього району, яке було зайняте н╕мцями.

-- От тоб╕ й хворий! Т╕льки два дн╕ нас вимучив сво╖м в╕дставанням ╕ ниттям. В╕н два дн╕ не помагав мен╕, а сам с╕дав в╕дпочивати. Сьогодн╕ ми б були вже на передов╕й л╕н╕╖ фронту.

-- Не потр╕бно про нього згадувати. В╕н зрадник ╕ дезертир. Зрадив ╕ нас, ╕ свою Батьк╕вщину. Прийде час ╕ його знайдуть.

Прийшлося вирушати в дорогу нам, лише двом солдатам.

5) 1 К╕ровська добров╕льна див╕з╕я в район╕ ст. Передольська

Через те, що дорога мен╕ з Медвед╓вим була вже знайома, то ми на 10 -у годину ранку д╕йшли до тилових п╕дрозд╕л╕в 1 К╕ровсько╖ добров╕льно╖ див╕з╕╖. На зал╕зничному мост╕ нас зустр╕в молодший сержант з ц╕╓╖ в╕йськово╖ частини. В╕н взяв у мене направлення в╕йськкома, ╕ швидко прочитав його. Пот╕м в╕ддаючи аркуш паперу, сказав:

-- ╤д╕ть в штаб полку, там вам дадуть призначення. Ви ма╓те в╕йськов╕ фахи, але мен╕ ви не п╕дходите.

П╕шовши в тому напрямку, в який вказував сержант, ми врешт╕ д╕брались до штабу полку.

Велик╕ сосни, та бер╕зки добре маскували штаб полку, ╕ ми його не зразу найшли. Я зайшов у його розташування ╕ в╕ддав направлення старшому лейтенанту Сухомл╕нову, командиру комендантсько╖ роти. В╕н, прочитавши направлення, сказав:

-- Ви будете в наш╕й рот╕ х╕м╕нструктором, а для сапера в нас теж найдеться д╕ло. ╤д╕ть, пооб╕дайте п╕сля дороги ╕ отримайте нове обмундирування, а то на вас страшно дивитись.

Пооб╕давши, ми отримали нов╕ в╕йськов╕ реч╕, бо наш╕ були витерт╕, рван╕, замащен╕, а шинел╕ були привален╕ колодами на КП батальйону. Забравши новий в╕йськовий одяг, я з Медвед╓вим п╕шов на р╕чку Луга, яка прот╕кала поруч, помитись, ╕ привести себе в порядок. Р╕чна вода змила не лише бруд з нас, а й вс╕ наш╕ жахи, нервов╕ переймання. Нам, двом однополчанам, дали до ранку перепочити.

На другий день мене викликав в штаб полка начх╕м служби полку старший лейтенант Воробйов. В╕н уважно розглянув мо╖ конспекти по х╕мсправ╕ з Окружно╖ школи Окремого дегазац╕йного батальйону. Пот╕м в╕н сказав:

-- ╢ вакантне м╕сце! Я назначаю вас х╕м╕нструктором комендантсько╖ роти. Конкретний ╕нструктаж ви отрима╓те письмово, завтра о 19 годин╕ вечора. Сьогодн╕ дам вказ╕вку вид╕лити вам х╕мв╕дд╕лення в дов╕рен╕й нам рот╕. Див╕ться, рота велика - 150 ос╕б, щоб у вас був належний порядок на ваш╕й д╕лянц╕ по х╕мсправ╕.

-- Ви в╕льн╕!

╤дучи в розташування роти, я думав: - Рота ╓ рота, це не батальйон. Там я часто м╕г бути на передов╕й, бачити страшний б╕й, допомагати пораненим у важку хвилину, зам╕нити ╖х, коли кожний бо╓ць найдорожче золота. Там я почував себе справжн╕м учасником священно╖, хоча ╕ жахливо╖ в╕йни. А тут що? Сиди соб╕ при штаб╕ й чекай доки шалений снаряд знайде тебе в бл╕ндаж╕, як тих двох телефон╕ст╕в на КП батальйону. Але наказ ╓ наказ. Його потр╕бно виконувати.

На наступний день г╕тлер╕вськ╕ п╕хотн╕ частини вели жорсток╕ атаки на нас п╕д прикриттям сво╖х танк╕в. Наш╕ передн╕ п╕дрозд╕ли на передов╕й мужньо захищали дов╕рен╕ ╖м рубеж╕. Вони свято продовжували берегти славн╕ традиц╕╖ заводчан з К╕ровського заводу на в╕йн╕.

Ось знову бачу, як вчорашн╕ роб╕тники, од╕т╕ в в╕йськову форму, закидали гр╕зн╕ танки пляшками з запалюваною р╕диною ╕ гранатами. А ось солдат здалеку кинув просту гранату п╕д танк ╕ умисне п╕д╕ймав над щ╕линою солдатську каску. Кул╕ з кулемета прошили ╖╖, та в цей час пролунав величезний вибух п╕д черевом танка. Це, мабуть, з╕рвалась протитанкова м╕на, на яку затягував танк см╕ливий ╕ мудрий солдат. Танк спалахнув, а ось ╕ ще один п╕д╕рвався на м╕н╕. П╕хоту зразу ж в╕дс╕кли кулеметним вогнем. Деяк╕ танки прорвались на перш╕ наш╕ окопи. З другого ряду окоп╕в ╖х закидали зв'язками гранат. Ось так геро╖чно боролись з таким настирним ворогом добровольц╕ ╕з 1 К╕ровсько╖ див╕з╕╖.

Зараз я так соб╕ думаю: - Як ми могли в таких кровопролитних, жахливих боях, 23 доби утримувати дов╕рен╕ нам рубеж╕?

Багато ополченц╕в полягло на пол╕ бою, та хто м╕г тримати зброю в руках, не ховався за спинами товариш╕в.

Н╕мецьке командування берегло людей ╕ кидало танки для прикриття п╕хоти, що прасували окопи добровольц╕в - к╕ровц╕в. Деяк╕ танки проривали нашу оборону, ╕ заходили в тил наших п╕дрозд╕л╕в. Там вони нападали на штаби батальйон╕в, полк╕в, парал╕зували зв'язок ╕ постачання бо╓припасами, хл╕бами, та простою водою для пиття.

Я нав╕ть чув про висадки невеликих груп диверсант╕в з пов╕тря в наш╕м тилу, як╕ там с╕яли пан╕ку. З ними важко було боротись, бо вони од╕вались в нашу в╕йськову форму, чи м╕л╕цейську. Розп╕знавати було не просто, та люди п╕дказували як знайти ╖х. Танки, що проривалися ╕ диверсанти ╕нколи громили наш╕ обози тилового постачання, оск╕льки охорона ╖х була нечисельна ╕ не вм╕ла воювати з ними.

Так ╕ в нас було.

Зненацька, з п╕вн╕чно - зах╕дно╖ сторони до штабу полку стали наближатися три ворож╕ танки.

- Знищити танки будь-якою ц╕ною! Не допустити розгрому штабу полку! - наказав НШ полка сержанту Боброву.

Сержант розд╕лив в╕дд╕лення на три гуртки. Кожний з них повинний був знищити по танку, взявши з собою гранати й пляшки з коктейлем Молотова - запалюваною р╕диною. Два гуртки повзли не назустр╕ч стальн╕й потвор╕, яка смертельно жалила все, що рухалось, а в ╖╖ обх╕д. Солдати, переборюючи жах, повзли, маскуючись в густих кущах ╕ низькоросло╖ брусниц╕.

Дво╓ в груп╕ страхували, того що повз з╕ зв'язкою гранат. Танки рухались пов╕льно, шукаючи здобич - солдат ╕ оф╕цер╕в, поливаючи з кулемет╕в те, що ╖м подобалось.

- По одному заходьте в тил танкам, решта леж╕ть на м╕сц╕, - кричав, наказуючи сво╖м п╕длеглим сержант Бобров.

Фашистськ╕ танк╕сти не пом╕чали повзучих солдат╕в з гранатами, та зам╕тили тих, що страхували ╖х. Застрекотали танков╕ кулемети й дво╓ б╕йц╕в нав╕чно застигли на земл╕. Ще дв╕ людини були ранен╕ ╕ ╖х кров окропила р╕дну земельку. Так кулеметн╕ черги танка нанесли лиха наш╕й комендантськ╕й рот╕.

Солдат ╢горов встиг кинути дв╕ пляшки на перший танк з запальною сум╕шшю. Танк запалав. Тут ╕ пронизав пов╕тря вибух. Барабанн╕ перетинки вух теж, мабуть з╕рвались в╕д вибухово╖ хвил╕, та надзвичайно сильного звуку.

Все це трапилось так швидко, що н╕мц╕-танк╕сти не встигли повискакувати з палаючого танка. Друга стальна черепаха з розгону на╖хала на повзучого ╢горова ╕ в ту ж мить п╕д╕рвалася. Це можливо в нього були ще не використан╕ гранати. Та в останню хвилинку свого життя ╢горов все ж використав ╖х для загибел╕ зал╕зно╖ потвори, яка с╕яла навколо себе жах.

Танк крутився на м╕сц╕, пускаючи довг╕ черги з кулемета. Незабаром товариш╕ ╢горова п╕дпалили друге броньове чудовисько. А 3 -й танк миттю розвернувшись, швидко чкурнув з м╕сця бою ╕ зник в густих березових кущах. В╕дд╕лення сержанта Боброва знищило два ворожих танки, та втратило нав╕к трьох б╕йц╕в, ╕ ще двох важко поранених во╖н╕в перев'язувала медсестра. Наш штаб полку залишився на сво╓му м╕сц╕.

В той час на передн╕м кра╖ нашо╖ оборони йшли нер╕вн╕ бо╖. За наказом начштабу полку нашу комендантську роту було розформовано, у зв'язку з недостачею солдат в знекровлених п╕дрозд╕лах. Поповнення св╕жих сил в полк не поступало. Б╕льшу частину солдат╕в в╕дправили в роти. Залишився лише взвод старшого сержанта Павлова при штаб╕ полку. Я отримав посаду пом╕чника комвзводу, але б╕льше виконував накази начштабу полку. Мов гран╕т, стояли к╕ровськ╕ ополченц╕, разом з кадровими частинами Червоно╖ Арм╕╖, по всьому Лузькому оборонному рубеж╕.

23 дн╕ та ноч╕ непохитно стояли б╕йц╕ нашо╖ див╕з╕╖. На Лузький оборонний руб╕ж п╕дходили нов╕ н╕мецьк╕ п╕дкр╕плення. Фашисти посилали в б╕й нове поповнення в жив╕й сил╕, техн╕ц╕, ланки танк╕в. Майже безперервно вони штурмували наш╕ знекровлен╕ в╕йськов╕ частини з пов╕тря бомбардувальною ╕ винищувальною ав╕ац╕╓ю.

В к╕нц╕ серпня 1941 року, н╕мецьк╕ в╕йськов╕ частини маючи перевагу в наземн╕й техн╕ц╕ й ав╕ац╕╖, прорвались на стиках наших в╕йськових з'╓днань. Вони п╕шли в ╖х обх╕д потужними механ╕зованими ланками заходячи ╖м далеко в тил.

3 - я частина: - До л╕н╕╖ фронту

1) Комендантський взвод старшого сержанта Павлова - героя Радянського Союзу

Комендантський взвод старшого сержанта Павлова - героя Радянського Союзу, ще з в╕йни з б╕ло - ф╕нами, тепер отримав окремий наказ в╕д командира полку:

- До настання темноти прикривати в╕дх╕д нашо╖ частини.

Що ми негайно зробили, вкопавшись глибоко в землю. Кожен бо╓ць отримав св╕й сектор обстр╕лу за наказом старшого сержанта Павлова, який детально проанал╕зував позиц╕╖ прикриття в╕дходу полку.

Стояв теплий, сонячний серпневий день. Подував легенький п╕вденний в╕терець, злегка погойдуючи б╕локор╕ бер╕зки, несучи запахи пилу ╕ гар╕. Довкола стояла гробова тиша. Можливо агресор проводив передислокац╕ю сво╖х в╕йськових частин, створюючи основн╕ групи танк╕в ╕ мотоп╕хоти для прориву фронту. Та мабуть, н╕мц╕ не забули ╕ про цю д╕льницю фронту.

Раптом вони в╕дкрили щ╕льний м╕нометн╕й вогонь, який не давав змоги п╕дняти голову щоб зор╕╓нтуватись в повн╕й м╕р╕ в ц╕й напружен╕й обставин╕. Смертельн╕ осколки в╕д м╕н гидко посвистували навколо. Та не пройшло багато часу, як н╕мецьк╕ солдати п╕шли в атаку. Вони йшли в повний р╕ст ╕ стр╕ляли на ходу з автомат╕в. Щось холодне закралось мен╕ в душу. Та сержант Павлов мав м╕цн╕ нерви й зал╕зну витримку. Мен╕ добре було видно обличчя ворожих солдат╕в ╕ ╖х холодн╕ посм╕шки, в╕д яких було моторошно. Та й наказу в╕дкрити вогонь не ма╓. Ми п╕дпустили ╖х до 80-ти - 100 метр╕в. ╤ ось для нас пролунала команда:

- Вогонь! Вогонь, по фашистах!

Одночасно застрекотали три кулемети Дегтярьова. Строчили автомати ППШ, лунали постр╕ли звичайних гвинт╕вок Мос╕на ╕ снайперських СВТ-40 з оптичним приц╕лом. Коли наш╕ кул╕ почали влучати в цих зухвалих вояк╕в, то вони заметались, як на сковород╕ ще жив╕ вугри. ╥х атака захлинулась ╕ вони покотились туди, зв╕дки починали наступати. Котились вони, а в╕рн╕ше, як гади, повзли назад у сво╖ окопи по земл╕ по - рачки, бо п╕д кулями в╕льно не посто╖ш. Вони не могли й ранених забрати в╕д щ╕льного, та влучного нашого свинцевого покосу живих. Так наша в╕дс╕ч страшенно перелякала ворог╕в.

- Береж╕ть набо╖! - покрикуючи наказував сержант Павлов, - нам потр╕бно за будь-яких обставин протриматись до вечора.

Ми давно ретельно вивчили г╕тлер╕вськ╕ позиц╕╖ й встановили що на ц╕й д╕лянц╕ фронту в противника не залишилось н╕ танк╕в, н╕ артилер╕╖, окр╕м батальйонних м╕номет╕в. Фашисти час в╕д часу, вели методичну пристр╕лку р╕зних шматк╕в фронту, прощупуючи нашу оборону. Т╕льки б╕льш в атаку б╕ло╖ днини вони вже не ходили. Коли ж стемн╕ло, то взвод старшого сержанта Павлова вирушив доганяти свою в╕йськову частину. Сержант залишив лише перше в╕дд╕лення сержанта Боброва тимчасово прикривати в╕дх╕д взводу.

- Товариш х╕м╕нструктор Гончарук! - звернувся Павлов до мене, - залишитесь ╕з сержантом Бобровим. В раз╕ непередбачених обставин ти можеш його п╕дтримати та дати ц╕нну пораду, або зам╕нити його. В так╕й ситуац╕╖ я не м╕г н╕ в╕дказати Павлову, н╕ запропонувати йому ╕ншу пропозиц╕ю, бо в╕н був набагато практичний в таких обставинах. В нього був набагато б╕льший бойовий досв╕д, ще з радянсько - б╕лоф╕нсько╖ в╕йни 1939 - 1940 рок╕в. В╕н подав мен╕ руку ╕ м╕цно притиснув мене до себе.

- Я над╕юсь на тебе, - тихо мовив в╕н мен╕ на прощання.

Хвилин десь через 15, командир в╕дд╕лення - сержант Бобров, наказав нам, непом╕тно для ворога, залишати окопи. Що й ми по черз╕ робили скрито в╕д загарбник╕в. Так вс╕ ми опинились за невеликим пагорбом, де вже в╕льно можна було стояти на ногах, не лякаючись того, що нас зам╕тить ворог. Тод╕ сержант Бобров пов╕в нас на п╕вн╕ч, як було домовлено з╕ старшим сержантом Павловим, ор╕╓нтуючись по з╕рках на неб╕. Йшли дуже спритно, щоб наздогнати сво╖х друз╕в по взводу. Та пройшовши деякий час, ми так ╕ не змогли ╖х наздогнати. Щось було не те, як домовлялись сержанти.

- Ми певне п╕шли не по т╕й стежц╕, - сказав я.

- Павлов мусив нас зачекати.

- Щось п╕шло не так, як треба, - в╕дпов╕в сержант Бобров.

- Ми повинн╕ наздогнати взвод ╕ наздоженемо, - добавив в╕н.

╤ наш невеличкий заг╕н рушив дал╕ в темну, але Зоряну н╕ч, яка оповивала нас ховаючи ор╕╓нтирн╕ прикмети людських, чи зв╕риних стежок. Зор╕, хоча мерехт╕ли, але не давали того св╕тла, для огляду навколишньо╖ нас природи. Скрутно було у мене на душ╕, та не т╕льки у мене. Були нав╕ть суперечки м╕ж солдатами з командиром в╕дд╕лення по поводу напрямку куди йти, чи с╕сти в╕дпочити, але я був на сторон╕ сержанта. ╤ все якось об╕йшлося без будь - яких серйозних випадк╕в.

2) Наш╕ в╕дступальн╕ маневри л╕сами

Ми, з г╕ркими думками, все ж догнали сво╖х товариш╕в лише на св╕танку. Пару годин ми перепочили, скинувши мокр╕ в╕д роси кирзов╕ чоб╕тки. Та пот╕м ми жвавим темпом день ╕ н╕ч попростували по незнайом╕й м╕сцевост╕ доганяти свою в╕йськову частину. Ми йшли довго з короткими перервами на перекур ╕ на невеликий перекус залишками харч╕в. ╤ з'╓днались з╕ сво╖ми лише на другий день. В╕д начальника штабу полку я дов╕дався про справжню, д╕ючу, в╕йськову обстановку на той час, якою в╕н сам в╕дав. Це сталось тому, що я був у нього на особливому положенню, ╕ виконував вс╕ його доручення, бо був з комендантсько╖ роти, то вуха не закривав, коли в╕н перемовлявся з╕ старшими оф╕церами. Залишки К╕ровсько╖ див╕з╕╖ ╕ рештки ╖╖ сус╕ди - в╕йськов╕ частини опинились у повному оточенн╕ ворогом. Для нас залишався лише один вих╕д з трудного становища: рухатись л╕сами, болотами, ╕ виходити до сво╖х за л╕н╕ю фронту.

Ми, залишаючи Батецький район Новгородчини, п╕шли на п╕вн╕ч в Лен╕нградську область, по л╕сових дорогах ╕ прос╕ках. Попереду нас в авангард╕ -(це я знав в╕д НШ) в голов╕ рухався розв╕д-взвод - дозор, а з бок╕в, бокова охорона. Ми, простували ц╕лу н╕ч. Йшли, чи в╕рн╕ше чалапали гуртками й поодиноко з якоюсь в╕рою в м╕зках, чвалали автоматично, ступаючи один за одним. Свинцева вата оповила все мо╓ т╕ло, яке ╕ так було мов побите ногами. Отак╕ були вс╕ люди, я маю на уваз╕ стан людей. На св╕танку ми зупинялись, копали окопи, гн╕зда, готовились для оборони. Незабаром, п╕сля того, як розвиднилось, г╕тлер╕вц╕ на мотоциклах, всюдиходах наздоганяли нас ╕ з кулемет╕в, м╕номет╕в ╕ автомат╕в обстр╕лювали наш полу - в╕йськовий таб╕р. А в╕н п╕сля вс╕х бо╖в ╕ наших блукань по цих др╕мучих л╕сах вже не був на арм╕йський б╕льше пом╕тний. Пот╕м вороги раптово зникали, як ╕ появлялись. Так було двома св╕танками, а на трет╕й ми отримали наказ нашого командування залишити проти них зас╕дку в л╕сових хащах. Ми, взвод з комендантсько╖ роти, повинн╕ були понадпилювати дерева, що росли б╕ля л╕сово╖ дороги, щоб при поверненн╕ зловмисник╕в п╕сля ╖х наскоку на нас, звалити т╕ стовбури на дорогу ╕ прик╕нчити нападник╕в. Що ми тод╕ ╕ зробили, але в нас зак╕нчувались набо╖ до нашо╖ збро╖. Бо╓припаси немислимо повичерпували. Ми берегли кожен патрон, гранат майже зовс╕м не було. Вони були на вагу золота. А про харчування, не могло бути й мови. Ми вже багато дн╕в не отримували н╕яких харч╕в. ╥ли лише ягоди чорниц╕, брусниц╕ та гриби.

Вдень ми не могли рухатись великими гуртами людей. Бо як т╕льки розвиднялось, фашистськ╕ розв╕дувальн╕ л╕таки - рами, чи костил╕, як ми ╖х називали, неспод╕вано з'являлись ╕ кружляли над л╕совим районом там, де на ╖х думку, ми могли находитись, ╕ знаходили. Тод╕ ╕нш╕ н╕мецьк╕ л╕таки "Юнкерси" засипали л╕с бомбами й стрекочучи смалили в нас з кулемет╕в. Рятуючись в╕д металевих фашистських хижак╕в, ми неспод╕вано наштовхнулись на непрох╕дн╕ багнища. Незабаром до основних наших сил туди п╕дтягнулись обозн╕ частини та вся техн╕ка, що ми зберегли.

П╕хота ще якось могла би пройти через це болото, але в нас був наказ вивезти всю техн╕ку з оточення, що залишилася п╕сля бо╖в.

З п╕вноч╕, з бо╓м, до нас проривалася радянська див╕з╕я номер 90.

Нас одне в╕д одного розд╕ляла в╕дстань лише в 14 к╕лометр╕в. Але два з половиною к╕лометр╕в з них були непрох╕дними для техн╕ки. Об'╓днаний штаб К╕ровсько╖ див╕з╕╖ й див╕з╕╖ НКВД розташувався б╕ля одинокого л╕созаводу, де лежали незл╕чен╕ штабел╕ колод зр╕заних дерев. Наша див╕з╕я разом з залишками див╕з╕╖ НКВД, та з ╕ншими оточеними в╕йськовими частинами всю н╕ч будувала - мостила переправу з цих колод через болота. Будували таким чином, щоби зверху був шар води 10 - 15 см. Ми, так старанно замасковували цю рукотворну дорогу з колод в╕д пов╕тряних ворожих розв╕дник╕в. Сам╕ ж повертались до густого соснового л╕су мокр╕ й голодн╕. Та н╕мецьк╕ л╕таки зверху все ж пом╕чали наш настил в болот╕, та вщент руйнували його.

Таке змагання продовжувалося к╕лька дн╕в ╕ ночей. Вноч╕ була важка, непосильна праця зморених, голодних людей з одн╕╓ю лише В╕рою в наше Праве Д╕ло. А вдень продовжувалось завивання л╕так╕в ╕ бомб, свист осколк╕в, як╕ с╕яли смерть та жорсток╕ поранення вц╕л╕лим людям. Нарешт╕ одного дня ми отримали команду на знищення нашо╖ техн╕ки ╕ рухатись на з'╓днання з див╕з╕╓ю номер 90, що стримувала наступ н╕мц╕в, як╕ рвались до м╕ста Лен╕нграда. Ось так знищивши обоз з╕ вс╕╓ю бойовою техн╕кою, ми залишились у величезних важко прох╕дних л╕сах, у повному оточенн╕ ворогом. 2 тижн╕ ми не отримували бо╓припас╕в ╕ харч╕в ╕з - за фронту. Густий непролазний л╕с не розчищений в╕д кущ╕в ╕ молодо╖ поросл╕ дерев був нашим порятунком в╕д фашистських в╕йськ. Та в╕н ╕ харчував нас ягодами й грибами. Були ще зелен╕ супи з дикого часнику й цибул╕ з грибами. Були узвари з м'яти, ромашки, суниць, заячо╖ капусти та ╕нших л╕карських рослин, що якось п╕дтримували наш ф╕зичний стан. Та не для вс╕х ╕ не так часто як би хот╕лось. Це було ╕нколи, спонтанно, не централ╕зовано, в солдатських казанках на к╕лька людей. Дуже хот╕лось ╖сти та лише в╕ра в прорив до сво╖х основних в╕йськових частин, як╕ як ╕ ми в╕дбивали атаки в╕роломних сил з культурно╖ ╢вропи п╕дтримували нас ╕ наш дух. Не знаю який ще солдат зм╕г би таке пережити без елементарного харчування, й побуту, та ще й ст╕йко воювати з переважаючими частинами до зуб╕в озбро╓ного н╕мецького Вермахту. На нього працювала майже вся ╢вропа. Та дух в╕дважних предк╕в - ратоборц╕в не п╕дтинала н╕яка халепа, в яку неспод╕вано ми вскочили. Прос╕ками та хижими стежками ми простували на п╕вн╕ч до м╕ста Лен╕на - Лен╕нграда. Все це з╕гр╕вало наш╕ очман╕л╕ душ╕ ╕ якось п╕д╕ймало настр╕й, хоча й плелись голодн╕, мокр╕, виснажен╕. Наш одяг був покритий багнюкою, в чоботах хлюпала вода. Ноги були стерт╕ до кров'яних мозол╕в, до ран, бо ж не було часу, щоб перемотати онуч╕ у сво╖х чоботах. Ми вже й не зн╕мали т╕ чоботи, бо пот╕м ╕ взути не могли, наст╕льки опухли були ноги ╕ в╕д голоду й в╕д натирань. Ми йшли вперто до к╕нцево╖ мети - з'╓днання брат╕в по кров╕ радянських солдат╕в. Рухались вноч╕ й коли могли, ╕ ц╕лий дощовий, чи в похмурий день. Прямуючи один за одним живими мертвецями, ми прислухувались до артилер╕йсько╖ канонади, бо т╕льки вона могла визначити л╕н╕ю фронту.

Нарешт╕, на одн╕й з зупинок, сержант Бобров сказав:

- Швидше б добратись до сво╖х, та трохи п╕дкр╕питись ╕ знову бити фашист╕в до перемоги. Бити ╖х треба доти, доки ╖хнього сл╕ду не залишиться на наш╕й р╕дн╕й земл╕. Дуже не хочеться даремно гинути в цьому безмежному л╕с╕, не знищивши цих непрошених гостей, як╕ прийшли з мечем на нашу землю. Вони зайняли наш╕ м╕ста ╕ села, зухвало роз'╖жджають по дорогах, а ми мучимось в л╕сових хащах мокр╕, голодн╕ й виснажен╕. Яка жахлива несправедлив╕сть...

Настала гн╕тюча пауза.

П╕д╕йшовши та поклавши руку на плече товариша, я вт╕шав його:

- Не потр╕бно так журитись, товариш сержант. Ми неодм╕нно доберемось до сво╖х. Ну, в крайньому раз╕, розшука╓мо партизан╕в як╕ повинн╕ тут бути. Бо ж з в╕йськово╖ точки зору, недальновидне б було не використати ц╕ велик╕ л╕сов╕ райони без п╕дп╕льник╕в ╕ партизан╕в. Я ц╕лком в╕рю в те, що залишилось ще дуже багато радянських людей, як╕ в╕рять в нашу перемогу. То вони нам ╕ допоможуть.

В╕д таких простих невеличких промов у людей св╕тл╕шали обличчя ╕ в очах засв╕чувались вогники над╕╖, а не в╕дчаю, чи розпачу, який скор╕ш, н╕ж ворог, п╕дточував наш дух над╕╖ на щось л╕пше.

Пов╕льний рух голодних, брудних, не митих тижнями, а й може ╕ понад м╕сяць, продовжувався. Вош╕, блохи ╕ ╖х б╕леньк╕ д╕тки - гниди розкошували п╕д ц╕╓ю брудною в╕йськовою одежиною на наших немитих скелетне - образних т╕лах. Та, всупереч цьому, ми п╕шки просувались дал╕ до заплановано╖ ц╕л╕. Добров╕льно залишатись тут не хот╕ли нав╕ть поранен╕ й хвор╕ люди. Мабуть, в кожного з нас була ╓дина думка: - Якнайшвидше вийти з оточення. Але на жаль не вс╕м судилось д╕йти до мети.

3) В╕дправка л╕таками весь вищий командний склад радянських п╕дрозд╕л╕в, що опинились в облоз╕ ворогом, до Лен╕нграда, на "Велику землю".

Хочу ще сказати про те, що наша комендантську рота, тод╕ мала м╕цну в╕йськову дисципл╕ну, про що не скажеш про ╕нш╕ в╕йськов╕ п╕дрозд╕ли. Можливо це було пов'язано з тим, що там дуже багато оф╕цер╕в - в╕д лейтенанта до майора, чи кап╕тана загинули, або були поранен╕ та не могли командувати сво╖ми п╕дрозд╕лами, хоч були з бойовими нагородами. А старший сержант Павлов об╕ймав посаду комвзводу, ╕ взагал╕ був - герой Радянського Союзу, який мав не менш, а то, напевно, ще б╕льший вплив на солдат╕в.

У нас майже вс╕ оф╕цери були на сво╖х в╕йськових посадах. Командир роти старший лейтенант Сухомлинов з╕ старшиною м╕цно п╕дтримували порядок ╕ дисципл╕ну в комендантськ╕й рот╕. Пол╕трук з одним командиром взводу, (бо двох не було) теж мали авторитет серед солдат╕в.

Нараз ми почули гуркот╕ння л╕така. Вс╕ п╕двели вгору голови.

-- Це наш╕ радянськ╕, з з╕рочками! - пролунало безл╕ч голос╕в.

Вс╕ дуже зрад╕ли, наче заново на св╕т народились. Це нам хтось з вищого командування ╕з - за фронту бо╓припаси й продукти прислав. Як т╕льки с╕дав л╕так, то люди обл╕плювали його, та обн╕мали п╕лот╕в. Одн╕ п╕дкидували ╖х вгору. Друг╕ нетерпелив╕ сам╕ пробували розвантажити л╕таки. Оф╕цери не зразу змогли навести порядок. Наша комендантська рота сама не могла справитись з напливом голодних, змучених ╕стот, як╕ звались червоноарм╕йцями. Т╕льки через хвилин 20 - 30 оф╕цери змогли дати раду ц╕й справ╕. Стр╕ляли вгору ╕ вниз по - ногах з наган╕в доповняючи триповерховою брудною лайкою на надто п╕двищених тонах. Через к╕лька годин, оп╕сля перерахунку к╕лькост╕ вантажу ╕ людей, кожен ╕з нас отримав ╕з ╖ди по три сухих галети й по п'ять набо╖в до стр╕лецько╖ збро╖.

В той же день ц╕ ж л╕таки вивезли весь вищий командний склад радянських п╕дрозд╕л╕в, що опинились в облоз╕ чи оточенн╕ ворогом, до Лен╕нграда. Лише двом раненим молодшим командирам пощасливило попасти в л╕так. На л╕карняних ношах, а то ╕ на простих плащ - наметах лежали важко хвор╕ та поранен╕. Л╕кар╕ в розпач╕ стояли б╕ля них ╕ н╕чого не могли зробити.

Мо╖ оч╕ й розум не могли пов╕рити цьому...

На тих хто залишився - це справило гн╕тюче враження, бо зам╕сть сильно хворих, чи важкопоранених полет╕ли до сво╖х наш╕ командири. Хоча б 50 на 50 в╕дсотк╕в, а то... В це трудно було пов╕рити, але це було. Я в╕дкидав свою набридливу думку про те, що так не робиться, по - справедливост╕, та вона, як та муха, ще довго докучливо брин╕ла, в розпухл╕й голов╕. Н╕хто з нас не обговорював цю ситуац╕ю, хто з╕ страху, хто може не по розум╕нню, а хто й так неспромога це зрозум╕ти...

4) До л╕н╕╖ фронту окремими гуртами

Ми ж вс╕ т╕, хто залишився, отримали наказ виходити невеликими групами й нав╕ть поодинц╕. Я не знаю, хто куди виходив, чи за л╕н╕ю фронту, чи до сво╓╖ дом╕вки, якщо вона була десь поруч, нав╕ть якщо вона находилась на територ╕╖ захоплено╖ ворогом. Без вищого оф╕церського складу солдатами не легко було керувати. З нашо╖ К╕ровсько╖ див╕з╕╖, утворився окремий заг╕н. Командування розробило окремий маршрут руху. По цьому маршруту ми сунулись доба за добою знесилен╕, як черепахи, на п╕вн╕ч на з'╓днання з основними радянськими в╕йськовими силами, як╕ захищали м╕сто Лен╕нград. Частина б╕йц╕в мучилась дизентер╕╓ю, яка виснажувала людей до вигляду привид╕в. Деяк╕ окрем╕ групи б╕йц╕в в╕дд╕лялися в╕д основно╖ маси загону, вважаючи, що меншою групою краще буде перейти л╕н╕ю фронту. Ось так наш К╕ровський заг╕н розтанув прямо на очах, без достатньо╖ к╕лькост╕ оф╕церського складу. Тут ╕ так сили б╕йц╕в виснажувались нав╕ть не за добу, а за к╕лька годин. Л╕к дн╕в, чи тижн╕в в чумних головах людей виснажених голодом, ранами чи хворобою вже правдиво не сприймався.

Та тут, як на зло нам, йшов майже безперервний ос╕нн╕й дощ. Одежа на нас намокла - це були лишн╕ к╕лограми сирост╕. Особливо шинел╕ намокали так, що це нами сприймалось, як тони вилитого чавуну на наш╕ плеч╕.

Так ось, я п╕сля розд╕лу К╕ровського загону опинився в невелик╕й груп╕ сержанта Боброва. Ми вир╕шили рухатись вперед, доти, доки несуть ноги та б'╓ться серце.

Але наш гурт вже не м╕г за день пройти й 10 к╕лометр╕в. Зг╕дно з  домовлен╕стю нашого вищого командування з м╕сцевими партизанами, ╖хн╕ пров╕дники до нас з яко╖сь причини не прийшли на м╕сце зустр╕ч╕. Причини нам були не в╕дом╕. Можливо ╖м не дозволила обстановка у зв'язку з якимись д╕ями н╕мецьких в╕йськ в цьому район╕ та вони не змогли нас розшукати. Це ж був дуже величезний л╕совий масив з чималими болотами.

По наш╕м п╕драхункам можливо був к╕нець вересня, чи начало жовтня 1941 року. Сержант Бобров, змучений голодом ╕ дизентер╕╓ю, помер, не дочекавшись виходу за л╕н╕ю фронту. В той б╕долашний день ми його похоронили та розпалили багаття. Фашисти на той час уже не звертали уваги на появу диму в цьому л╕с╕.

5) Виб╕р подальших д╕й. Один в розв╕дку.

Я, трохи з╕гр╕вшись, з превеликим зусиллям скинув з н╕г чоботи. Сам соб╕ не м╕г пов╕рити, що на таких ногах можна було ходити. Це були суц╕льн╕ кривав╕ мозол╕ на пальцях н╕г ╕ п'ятках, на опухлих ногах. Та з╕гр╕те мо╓ т╕ло хот╕ло спочинку ╕ я якось не пом╕тно заснув. Ск╕льки я спав, я не знаю. Мо╓ виснажене т╕ло, було якесь кволе, з╕гр╕те ласкавим теплом. Хвор╕, опухл╕ ноги не тримали виснаженого орган╕зму. Голод вивертав м╕й жив╕т ╕ р╕шучо рвав кожну його кл╕тину з бузув╕рською методою. Та я все ж переборовши свою мл╕сть, важко, з якоюсь безм╕рною натугою п╕дв╕вся ╕ босий, без чоб╕т пов╕льно попл╕вся по гриби в гущавину л╕су. Тут цього добра хватало на добрий гурт людей.

Досить скоро я назбирав ╖х повний солдатський казанок ╕ з калюж╕ набрав каламутно╖ води. На одн╕й полян╕ м╕й н╕с пом╕г мен╕ найти к╕лька стебелин дикого часнику ╕ я його теж р╕шив кинути у вариво. Та ще якусь траву схожу на петрушку знайшов, яка була не г╕рка на смак, але давала ц╕лющий навар. Пот╕м я поставив варити так званий "маринований" суп. Так перемагаючи б╕ль в ногах ╕ в усьому т╕л╕ я ходив коло багаття. П╕дкинув сухих дров. А кругом цього багаття лежали й сид╕ли мо╖ друз╕ по нещастю. Як т╕льки я проснувся, то був весь час в роздумах: Що ж дал╕ робити? Розпач нудив мене не г╕рш н╕ж голод, який висмоктував вс╕ мозки, так хот╕лось ╖сти. Та перш н╕ж щось закинути в голодний шлунок я р╕шив поговорити з людьми. З╕бравши всю силу вол╕ в м╕цний кулак, я звернувся до них:

-- Хлопц╕, а що ми дал╕ будемо робити?

Полум'я в багатт╕ т╕льки байдуже потр╕скувало в цю хвилину ╕ мен╕ н╕хто не в╕дпов╕дав... Пауза затягувалась...

-- Я думаю, що треба рухатись на п╕вн╕ч. Хто може п╕двестись, то може з╕ мною п╕дете? Чого ж ви вс╕ мовчите? Чи може у вас ╓ як╕сь сво╖ б╕льш розумн╕ думки?

Вс╕, хто був б╕ля багаття, були надто понур╕ в╕д розпачу ╕ свого безсилля.

-- В цьому л╕с╕ без р╕шучих д╕й ми загинемо. ╤ без харч╕в ноги нав╕к протягнемо. Щоб цього не сталось, я п╕ду зараз в розв╕дку, щоб знати куди нам ╕ти. В такому стан╕ ми болотами вже не можемо пробиратись. Нам неодм╕нно потр╕бно знайти людськ╕ осел╕, де ми зможемо розжитись на харч╕. Без допомоги людей ми пропадемо тут даром, - сказав я друзям по сп╕льн╕й б╕д╕.

Коло багаття повисла гн╕тюча пауза. Мен╕ н╕хто не в╕дпов╕дав. Почекавши ще к╕лька хвилин ╕ впевнившись що мен╕ самому треба п╕ти на розв╕дини ситуац╕╖ до автомоб╕льно╖ артер╕╖. Вона тяглася до м╕ста Лен╕нграда.

Знову з╕бравши всю свою силу вол╕ в кулак, я з великою натугою натяг висушен╕ чоботи на потерт╕ до кров╕ ноги й п╕дв╕вся. На нап╕вз╕гнутих ногах повол╕ та обережно пошкутильгав до брук╕вки.

Я рухався дуже обережно, лякаючись наступити сво╖ми кирзовими чоб╕тьми на суху г╕лку, яка могла би хруснути й мене могли б учути патрульн╕ фр╕ци. Густий березняк, що розр╕сся в ц╕й м╕сцевост╕, поздовж дороги, добре маскував мене. Так я непом╕тно наблизився до дороги та прил╕г в придорожн╕х кущах. Та скоро стане сутен╕ти. Вдень було набагато легше спостер╕гати й вивчати цей шлях, як поводження вартових на ньому. Через деякий час я знову таки з найб╕льшою обачн╕стю почав рухатись вздовж шосе. Серце так стугон╕ло, як двигун при перевантаженнях. Я озирався безупинно кругом себе ╕ незважаючи на ос╕нню с╕ру прохолодну погоду сп╕тн╕в, як л╕том у спеку. По шляху рухались вантажн╕ авто з солдатами або ж з вантажами, й легков╕ машини, мотоцикли з солдатами та оф╕церами. Танков╕, мотоп╕хотн╕, артилер╕йськ╕, ╕нженерн╕, медичн╕ частини й п╕дрозд╕ли тилу та зв'язку сунули, мабуть на Лен╕нград. Все це так гуркот╕ло, дзвякало ╕ шип╕ло, як змахи крил зал╕зного зм╕я, п╕дн╕маючи якусь незр╕внянну смердоту. В╕д цього мен╕ дуже хот╕лось чхнути й дуже всередин╕ нудилось. Голова нав╕ть розбол╕лась.

-- Це ж треба так з╕псувати чисте л╕сове пов╕тря непроханим гостям, - глузливо подумалось мен╕.

Ще с╕р╕ т╕н╕ не перефарбувались на чорн╕, але все якось почало повол╕ розпливатись в мо╖х очах. Та посид╕вши б╕ля дороги й пройшовши, чи пластуючи в деяких м╕сцях, я роздивився, як поводяться ворож╕ патрул╕ на дороз╕, та те, що н╕мецька техн╕ка майже безупинно руха╓ться на п╕вн╕ч.

Повол╕ я д╕брався до невисокого дорожнього мосту, що перетинав невеликий р╕вчак з пониззям. Тут я зупинився недалеко б╕ля нього надовго, вивчаючи п╕дх╕д ╕ в╕дх╕д в╕д його. На мою думку, це було найкраще м╕сце для переходу ц╕╓╖ ворожо╖ артер╕╖. Через пару годин мо╖х розв╕дин ближньо╖ м╕сцини я повернувся до голодних ╕ наче схожих на побит╕ яблука, жовто-зеленого кольору, об╕драних, зак╕птюжених б╕ля багаття побратим╕в.

-- Друз╕, у нас нема╓ ╕ншого виходу, як перейти недалечко в╕д нас шосейну дорогу, п╕сля мо╖х розв╕дин. Я обстежив наск╕льки зм╕г, саму ближню м╕сцев╕сть ╕ впевнився в тому, що це л╕пше р╕шення, щоб безв╕сно тут з голоду ╕ хвороби не сконати. Це буде наш добрий плюс, чи в╕рний шанс.

-- А м╕нуси, це то, що ця дорога весь час п╕д пильним доглядом н╕мецьких патрул╕в ╕ по н╕й безперестанку рухаються колони н╕мецько╖ техн╕ки. Та й одинок╕ ворож╕ машини, мотоцикли проходять надто часто одна за одн╕╓ю, що я й не можу гарантувати, коли ми зможемо перейти, щоб нас не зам╕тили. Та ще й п╕ш╕ в╕йськов╕ патрул╕. Тут треба буде наск╕льки можливо швидко проскочити цю небезпечну для нас д╕лянку шляху. Зробити це можна лише вноч╕, а тепер ввечер╕ попробувати п╕д╕йти до дороги ╕ стежити за тим через який час патрул╕ рухаються по н╕й.

Проте н╕хто з тих хто находився б╕ля багаття, не наважувався ╕ти з╕ мною.

6) Спроба переходу через автомоб╕льний шлях

В цей час до нашого багаття п╕д╕йшла група б╕йц╕в, ведучи з собою п╕д руки хворого на дизентер╕ю оф╕цера - старшого лейтенанта. Ознайомившись з т╕╓ю обстановкою, що я розказував друзям, в╕н наказав переходити нам цей шлях. Наказ командира н╕хто вже не обговорював.

Вс╕ почали збиратись ╕ я перший пов╕в вс╕х до нам╕чено╖ ц╕л╕.

Коли ми непом╕тно п╕д╕йшли до брук╕вки, то вже добре смеркалось. День невпевнено танцював на м╕сц╕ перед в╕дпочинком. Залишилось метр╕в 30 чи 40 до шляху ╕ ми залягли в кущах.

Я непом╕тно п╕дповзаю майже до самого шляху ╕ заховуюся за кущиком шипшини чи свербиусу, як його вдома називали. Тим часом машини безцеремонних нападник╕в п╕дн╕маючи пилюку ╕ розс╕ваючи вихлопн╕ гази по наш╕й земл╕ котилися по шляху в п╕вн╕чному напрямку. Невелика група солдат на чол╕ з╕ старшим лейтенантом лежала трохи подал╕ в╕д шосе в кущах верболозу. Окр╕м техн╕ки по шляху снували ворож╕ патрул╕ с╕ро - жабиного кольору, вицокуючи п╕дкованими чоб╕тьми. Я лежав за кущем ╕ спостер╕гав, як вони парами карбували брук╕вку. Лежав ╕ м╕ркував, жалкуючи про те, що в нас не ма╓ жодно╖ гранати чи вибух╕вки. Це був би ╖м в╕д нас останн╕й подарунок. А то можна було б знайти м╕ст ╕ п╕д╕рвати його. Тод╕ б хоч на пару годин зупинилось це неск╕нчене пересування техн╕ки закордонних душогуб╕в. Я забув про холод ╕ голод. Серце обливалось кров'ю ревучи в╕д напруги страху ╕ безсилля. Я був готовий з двома набоями у гвинт╕вц╕ накинутись на непрошен╕ зайди. З такими думками я чекав наказу старшого лейтенанта. Та наказу не було. Не було нагоди безпечно перейти шлях. Так в сторожк╕м чеканн╕ л╕пшо╖ нагоди пролинула н╕ч.

На ранок ми повернулись на старе м╕сце. Товариш╕ ледве донесли хворого оф╕цера. Промерзл╕ в╕д сирост╕ н╕чного дощику ╕ занадто низько╖ температури, мабуть до пару градус╕в тепла, та ще голодн╕, ми були надто виснажен╕. То й ледве добрались до багаття. Його п╕дтримували хвор╕ товариш╕, як╕ не змогли йти з нами. З╕гр╕вшись, ми зразу ж заснули. Вранц╕ обридливий дощ перестав йти. В╕тер розв╕яв злов╕сн╕ хмари. Низько над верх╕в'ям високих ялин показалось таке ласкаве, яскраве ос╕нн╓ сонечко, якого ми не бачили майже два чи три тижн╕. Це була ╓дина рад╕сть на той час, для нас, як для д╕тей.

Просушивши на сонц╕ та б╕ля багаття шинел╕, штани-бридж╕, г╕мнастерки, чоботи, ми по╖ли печеного м'яса, що принесли б╕йц╕ з╕ хворим оф╕цером, ╕ трохи набралися сил. Ми стали почувати себе краще. Неподал╕к в╕д багаття лежали померл╕ в╕д ран ╕ дизентер╕╖ солдати. Мабуть, н╕хто ╕ н╕коли не взна╓, де й коли зак╕нчили вони св╕й житт╓вий шлях. Нав╕ть поховати ╖х не було в нас сил. Деяк╕ з нас нав╕ть не збагнули, що деяк╕ товариш╕ вже не дихають - не жив╕. Ми сам╕ були н╕би малими, сл╕пими, ще й голодними котиками - змученими в╕д лихол╕ття. А ╓диний вих╕д - порятунок - це перех╕д через дорогу-шосе.

Тод╕ я звернувся до товариш╕в:

-- А може друз╕, п╕демо до шосейно╖ дороги вдень, коли все видно? Добре розв╕да╓мо п╕дх╕д, а вноч╕ перейдемо дорогу ╕ будемо йти до фронту, до сво╖х.

Але на м╕й заклик н╕хто не об╕звався.

Т╕льки згодом, тихо сказав старший лейтенант:

-- ╤ди, розв╕дай ╕ допов╕си мен╕ результат. Ти ма╓ш рац╕ю, днем можна краще розглед╕ти, т╕льки це дуже небезпечно п╕д носом ворог╕в щось розшукувати й спостер╕гати. Будь обережним там. Хай щастить тоб╕ в цьому д╕л╕. Добре що ще залишились так╕ в╕ддан╕ та см╕лив╕ люди, як ти.

-- Ну, що ви таке кажете, - зн╕тився я, - в╕дпов╕даючи йому. - Таке може кожний з нас зробити.

-- Та т╕льки, ось бачиш, - оф╕цер вказав на знесилених людей рукою, - т╕льки ти, зм╕г перебороти гн╕тюче безсилля ╕ страх, серед цих стомлених, хворих, чи поранених солдат.

Навколо багаття панувала л╕сова тиша, що нав╕вала ус╕м спок╕й, т╕льки деколи, стогнав наш командир. В╕н вже сам не м╕г п╕двестись, його звалила хвороба - дизентер╕я, страшний кривавий понос ╕ забувшись, в приступах гарячки, стогнали ╕нш╕ б╕йц╕...

7) Пох╕д на розв╕дини до шосейно╖ дороги вдень.

Робити мен╕ тут було н╕чого, ╕ я сам п╕шов на розв╕дини до шосейно╖ дороги. Я йшов, як ╕ ран╕ше дуже обережно, лякаючись наступити сво╓ю кирзою на суху г╕лку, яка могла би хруснути щоб не учули патрульн╕ н╕мц╕. я непом╕тно наблизився до дороги й прил╕г в придорожн╕х кущах. Вдень другий раз було набагато легше спостер╕гати й вивчати цей шлях, як ╕ поводження вартових на ньому. Через деякий час я знову таки з найб╕льшою обачн╕стю почав рухатись вздовж шосе.

Я повол╕ д╕брався до невисокого дорожнього мосту, що перетинав невеликий струмок ╕ вт╕кав в болотисту низину. Тут я зупинився недалеко б╕ля нього надовго, вивчаючи перех╕д п╕д ним ╕ в╕дх╕д в╕д нього. На мою думку, це було найкраще м╕сце для переходу шляху по як╕м рухались вороги. П╕сля розв╕дин я повернувся до багаття, де в╕дпочивали мо╖ знеможен╕ товариш╕. Там я розпов╕в нову картину нашого маршруту з якою я у розв╕дц╕ частково посп╕лкувався. Проте н╕хто з тих хто находився б╕ля багаття, не наважувався ╕ти з╕ мною.

-- ╤ди сам! Бажаю тоб╕ щасливо перейти шосе ╕ д╕братись до сво╖х. Якщо не повернешся ╕ не буде чути постр╕л╕в, я буду вважати, що ти перейшов тракт. Хай тоб╕ таланить! А мене як т╕льки покине хвороба, буду йти, а не зможу - то буду повзти, - сказав мен╕ старший лейтенант.

Я зварив на вогнищ╕ шматок м'яса, яке в мене збереглось, положив в казанок. Це був м╕й шматок в╕д косул╕, яку ми випадково п╕дстрелили ╕ я його вже ц╕лу добу бер╕г, а погода була досить прохолодна. Мен╕ дуже хот╕лось ╖сти, але я не м╕г соб╕ цього дозволити, бо мене чекав далекий х╕д ╕ хто зна╓ де й коли я зможу найти харч╕. Я не знав, що мене чека╓ по той б╕к шосе.

Просушивши на пал╕ онуч╕ з чоб╕т, я перев'язав рани на ногах, старими, сполосканими в калюжн╕й вод╕ бинтами, та й насилу взувся ╕ пов╕льно п╕дв╕вся.

Довкола панувала глуха, наче ст╕на, тиша. Вс╕ мовчали.

Я тихо, але схвильовано сказав:

-- Останн╕й раз прошу вас друз╕, хто може п╕двестись на ноги, то йд╕ть з╕ мною вперед! До сво╖х - за л╕н╕ю фронту! Товариш╕, я думаю, що не ма╓ рац╕╖ сид╕ти тут ╕ чекати в╕рно╖ смерт╕.

Мен╕ н╕хто не в╕дпов╕дав. Та ось один з╕ старших по в╕ку солдат за вс╕х в╕дмовив:

-- Ми ще пару дн╕в, тут в╕дпочинемо. Тим часом загояться рани на ногах ╕ можливо видужа╓ старший лейтенант. Ми п╕демо по його наказу. А ти ╕ди соб╕ до наших щасливо! З Богом!

╤ в╕н перехрестив мене тр╕йкою перст╕в. Це було незвично для мене, як комсомольця, але все ж було якось по домашньому. Мен╕ стало якось тепл╕ше, але г╕ркота розлуки п╕дступила п╕д груди.

8)  Перех╕д дороги п╕д мостом

Я йшов дал╕ сам, а вони залишались. Взявши гвинт╕вку в як╕й було лише два набо╖, я пов╕льно пошкутильгав назустр╕ч в незнане. В цей час уже вечор╕ло. Син╕ло небо, але ще видно було трохи куди йти. По знайомим мен╕ м╕сцях я досить обачно п╕шов вздовж тракту до шляхового м╕стка, якого я заприм╕тив в день. Весь час старанно пильнував за вартовими, що вицокували, наче гоноров╕ кон╕ копитами, по брук╕вц╕. Б╕ля м╕стка вмить стемн╕ло. Т╕льки на п╕вноч╕ було видно спалахи полум'я. Там, мабуть був фронт. Можливо фашисти захопили Пушк╕но. Я пригадав це файне, старовинне м╕стечко. З ним були зв'язан╕ мо╖ найкращ╕ арм╕йськ╕ будн╕...

Не знаю ск╕льки я просид╕в, але не менш, як годину, або й б╕льше. Голова ро╖лась в╕д всяких дум. Та я все ж зважився, як т╕льки випала нагода переходити самому шосе. Назад вороття мен╕ вже не було. Вперед. Т╕льки вперед, до сво╖х.

Я спружинився, мов пружина, для стрибка, як мен╕ здавалось, через небезпечний для мене шлях, по якому снували нов╕ господар╕ - вороги. Сил у мене з натертими ногами не хватало, та мен╕ сила духу надавала допом╕жну сховану енерг╕ю. Ще раз перев╕рив свою амун╕ц╕ю, щоб н╕чого не дзвен╕ло, чи деренькот╕ло, ╕ для необх╕дност╕ пострибав к╕лька раз, щоб не почув ворожий патруль, а то Смерть мене поведе з собою на той св╕т.

Нарешт╕ про╖хали по дороз╕ н╕мецьк╕ автомашини. Стало тихо. Та й патрул╕ п╕шли в╕д м╕стка в протилежному в╕д нього напрямку. Це була та хвилька, яко╖ я так чекав. Тод╕ я негайно щосили кинувся до м╕стка. Коли б╕г, ноги так тремт╕ли, що мен╕ здавалося, н╕би я топчуся на м╕сц╕. Мен╕ треба було п╕д дорожн╕м мостом перейти це шосе, що перетинало низину з р╕вчаком. Ось я у ц╕л╕. Раптом роздалися тривожн╕ сигнали й гурк╕т машин. Яскраве св╕тло в╕д фар машин митт╓во осв╕тили дорогу, м╕сток ╕ придорожн╕ кювети з кущами. Кр╕м того в цю мить пролунав постр╕л з ракетниц╕ в╕йськовим патрулем. Довкола стало все добре видно, як вдень. Тод╕ скориставшись штучним осв╕тленням, я встиг пом╕тити по ту сторону в╕д шляху з м╕стком високу траву, чи очерет, в як╕й зм╕йкою вилася вузька стежечка. Я стояв п╕д мостом на який в'╖жджали н╕мецьк╕ автомашини. Вони натужно гули над╕ мною. ╥дуть ╕ ╖дуть, зда╓ться, ╖м не буде к╕нця чи краю. Та ось гул почав вщухати, в'╖хала остання машина на м╕сток. Тут я почув хрипл╕ простуджен╕ голоси "фриц╕в", чи "ганс╕в". ╥х чоботи п╕дкован╕ металевими п╕дк╕вками клацали над головою. Я завмер ╕ притиснув гвинт╕вку до плеча. Стою. Серце з легенями розриваються. Я ось - ось роз╕рвусь в╕д кашлю. Рукавом притиснув н╕с ╕ рот. Стою ╕ слухаю, що там белькотить ворожа н╕мчура. Вони щось спок╕йно розмовляють, судячи по ╕нтонац╕╖, м╕ж собою.

- Ах ╕ ой! Невже я ╕згой! - подумав я.

- Була б в мене гранатка, то вам дорога в Пекло, - гадка.

- З якою ненавистю я б метнув ╖╖ на м╕ст. Доки би друг╕ патрульн╕ солдати оговтались, я б уже був би в л╕с╕. Вони в л╕с за мною не п╕дуть. Зв╕дки ╖м знати, що я не один ╕ ледве живий, - все м╕ркував я.

Стою та уважно прислуховуюсь. Нарешт╕ кроки патрульних в╕ддаляються. Шум ╖х крок╕в стихнув.

9) Мо╖ пригоди в низин╕, в гнилих мочарах багниська

Коли настала справжня тиша, то я швидко вискочив з п╕д мосту, переб╕г через канаву з водою, чи то р╕вчачок, прис╕в ╕ заховався в густ╕й трав╕. Пот╕м в╕д╕йшовши в╕д м╕стка з п╕всотн╕ метр╕в знову прис╕дав ╕ уважно прислуховувався, що робиться на шосе. Низина виявилася гнилим мочаром з болотом ╕ з водою, ╕ я з великим зусиллям витягував важк╕, мокр╕ чоботи з болота. Чвакання в╕д чоб╕т могло привернути увагу патрул╕в. Сил на ще один кидок, чи переб╕жку вже зовс╕м не було, але якось сотню метр╕в я тихо пройшов. ╤ ось я в ц╕лковит╕й безпец╕. Так переборюючи втому ╕ б╕ль натертих н╕г в╕д мокроти, я рухався вперед. Часто падав на кол╕на, й витягував ногу за ногою з липкого болота. Я ледве простував по вузьк╕й стежц╕. Штани були мокр╕ вище кол╕н, гостра трава р╕зала руки, обличчя, але я йшов без спочину. Та й де в╕дпочиниш, якщо скр╕зь липке, слизьке болото. Дивлюсь: далеко осторонь щось чорн╕╓.

- Мабуть, л╕с, - подумав я.

- Швидше б добратись до нього. Там над╕юсь не буде болота, бо на н╕м не ростуть дерева. Як хочеться ступити на тверду землю, вилити воду з чоб╕т, прис╕сти й в╕дпочити по - людськ╕, - розм╕рковував знову я.

Спробував звернути вб╕к, щоб швидше д╕братись до л╕су, але швидко йти високою ╕ густою травою було дуже важко. Осока, чи то очерет заплутували ноги ╕ я весь час падав обличчям в болото з водою. Моя одежа вимокла вся, вщент. З великим зусиллям я останн╕й раз п╕дв╕вся з багна зовс╕м знесилений. Ледве знайшов стежину. Та через деякий час мен╕ поталанило. Я натрапив на одиноку ялину, що росла на велик╕й купин╕. Суха глиця була опущена до само╖ земл╕. Кругом н╕ звуку, н╕ шелесту, т╕льки далеко на п╕вноч╕ мерехт╕ли жовте - помаранчев╕ хмари.

- Там, мабуть б'ються наш╕, - розмишляв я. Там м╕й порятунок.

- Чи поталанить мен╕ туди д╕братись? Чи вистачить в мене сил на так╕ важк╕ випробування? Мене вже зараз покидають останн╕ сили. Треба прис╕сти, в╕дпочити, - метикував знову я.

Тод╕ я обломив сух╕ др╕бн╕ г╕лочки з ялини, та зробив невеликий настил. Сил на скидання чоб╕т, щоб вилити з них воду зовс╕м не було. Н╕ про що не думаючи повалився на настил ╕ зразу ж заснув. Розбудив мене ос╕нн╕й дощ, холодний, як л╕д. Я ледве п╕дв╕вся на ноги, бо був мокрий, холодний ╕ виснажений. В голов╕ паморочилось ╕ темн╕ло в очах, а в╕д холоду тремт╕ли не т╕льки руки, а й я увесь. Мляво прис╕в на св╕й ╕мпров╕зований пом╕ст, роззувся, вилив воду з чоб╕т ╕ перев'язав рани на ногах тими ж брудними, мокрими бинтами, бо других не було. Пот╕м вийняв з  казанка трохи вареного м'яса, що я залишив соб╕ перед подорожжю в╕д багаття, за дорогою. Трохи з'╖в його, а решту залишив на чорний день, хоча м╕г би зараз усе з'╖сти.

- Ск╕льки ╖х, тих темних, та скрутних дн╕в, ще буде? Яко╖ довжини буде дорога до сво╖х? - запитував я сам себе.

- Мен╕ не в╕домо, яка доля чека╓ мене, в ц╕м болот╕ без краю, - розм╕рковував я дал╕.

Мене нав╕ть не лякало те, що я був один. Мен╕ Смерть вже не раз зазирала в в╕ч╕, а кр╕м не╖ в ц╕м багнищ╕ нема╓ на щось л╕пше спод╕ватись. Та в цю ж мить мен╕ стало страшно.

- В мене не ма╓ с╕рник╕в. Я не зможу розпалити багаття. На мен╕ все мокре. В╕тер пронизу╓ мою одежину наскр╕зь. Т╕ло мо╓ худе, наст╕льки худе, що я схожий на ходячий скелет. Мен╕ треба скор╕ш до л╕су. Там не ма╓ такого пронизливого в╕тру, зате ╓ гриби ╕ яг╕дки журавлини, перестигло╖ чорниц╕, брусниц╕, - обмислював ситуац╕ю я.

В цю пору почало с╕р╕ти - св╕тати. Раптом в сторонц╕ я зам╕тив високого худого коня. Йому ця трава, мабуть була не до смаку. Я, обережно, щоб не сполохати тварину, п╕д╕йшов до не╖. Правою рукою взяв коня за вуздечку. Я, хот╕в вил╕зти на нього, але в мене не вистачило сил. К╕нь високий, р╕вний з╕ мною. ╤ду тихо з ним по стежц╕, сам попереду, а в╕н ззаду.

- ╢ в мене друг по - б╕д╕, сл╕д т╕льки скористатися його пом╕ччю. Спок╕йний коник, що залишився без господаря ╕ без його догляду, мабуть, сполоханий вибухами бомб, м╕н чи снаряд╕в, попав у цю багнюку низини з комишем, ╕ не може знайти соб╕ ради. Та я виведу тебе на тверду землю з хорошою травою, - м╕ркував я соб╕ п╕д н╕с.

- Як же мен╕ вил╕зти на тебе, щоб ми одне одному помогли. Зверху ╕ видн╕ше, куди йти та що робити, щоб до╖хати ближче до фронту, до сво╖х, - бубн╕в я до себе, гладячи конев╕ його холку.

На ц╕й заблудл╕й конячин╕ був довгий рем╕нний пов╕д. Тод╕ я взяв його ╕ в╕д одно╖ сторони вуздечки по горизонтал╕ поп╕д хв╕ст обв'язав коня, ╕ прив'язав до друго╖ ╖╖ сторони. Та вил╕зти не м╕г, бо в╕н пост╕йно сповзав. Прийшлося зн╕мати чоботи, щоб п╕д черевом коня онучами зв'язати у двох м╕сцях рем╕нний пов╕д. Аж тод╕ я з великим зусиллям зал╕з на круп цього скакуна. Я м╕цно схопився за гриву коника, щоб не впасти, с╕дла ж не було щоб ╖хати верхом. Та не занадто довго мен╕ прийшлося рад╕ти в╕д невелико╖ перемоги. Конев╕ важко було ╕ти по мочару ╕ в╕н застряг передн╕ми ногами, а я клубком звалився на мочар. Розпач звалив мене у таке провалля, що я не знав що й д╕яти. П╕дв╕вшись, я ледве розв'язав вузли онуч╕ з п╕д змучено╖ тварини, як╕ я використовував для того, щоб с╕сти на не╖. А пов╕д добре прив'язав до вуздечки, щоб в╕н не перешкоджав пастися ╕ не путав ╖╖. Добре, що ми з╕ змученою шкапою д╕йшли до такого м╕сця, де в╕н м╕г пастися, кр╕м осоки тут була добра паша для тварин, та й не так далеко був вже л╕с. Сам я дуже жалкував, залишати, в╕рного друга, та що з ним робити не знав. Один витягти я його не м╕г, бо його передн╕ ноги вгрузли в багнюку по кол╕на. Це була моя вина, бо я був зверху на коняц╕, та моя лишня вага стала тою причиною, що в╕н так вгруз в багнищ╕. Я постояв трохи й вир╕шив, що може ╕з кимсь вернусь ╕ витягну, або скажу про нього комусь ╕з мешканц╕в ближнього села. Вони знайдуть йому пораду.

Вир╕шивши це питання, я обняв наостанку мого коника, який з такою над╕╓ю дивився на мене, як на Бога, а я з╕ сльозами розпач╕ п╕шов навпростець до л╕су.

10) Л╕с. Нов╕ знедолен╕ радянськ╕ солдати б╕ля багаття

Незабаром я доплентався до л╕су ╕ там трохи вдалин╕ зам╕тив дим ╕з яскравими язиками полум'я в╕д багаття. Я кинувся туди, як нав╕жений. Без всякого остраху, без обережност╕, що там можуть бути й вороги. ╤ скоро я був б╕ля багаття. Кругом нього лежали, сид╕ли так╕ само знедолен╕, як ╕ я. Коли п╕д╕йшов ще ближче, ╕ мене охопило ласкаве тепло по всьому т╕лу, н╕би проб╕гли лоск╕тлив╕ мурашки, а на очах виступили сльози радост╕. Це ще були сльози жалю до себе ╕ друз╕в по нещастю, та сльози ненавист╕ до ворога, що загнав нас, господар╕в ц╕╓╖ земл╕ у глухий мокрий л╕с, де багниська добре соб╕ розкошують. Я не м╕г вимовити ╕ слова, якийсь шматок застряв в горл╕. На мене товариство б╕ля багаття дивилось, як на примару, що появилася вранц╕ з болота. Один ╕з них трохи посторонився ╕ я вс╕вся б╕ля нього для об╕гр╕вання ╕ просушування шинел╕, онуч ╕ ╕нших речей. Вс╕ сид╕ли мовчки й дивились на мене. Об╕гр╕вшись ╕ потрохи просушившись, я почав розмову з л╕совим товариством. Мен╕ потр╕бно було визначити думки та нам╕ри нових товариш╕в.

-- Що будемо робити? Куди будемо йти? Мета в нас одна - ╕ти до фронту, до сво╖х, - звернувся я до них.

Але нов╕, як я думав - союзники не хот╕ли вступати в таку розмову. Вони т╕льки зиркали одне на одного ╕ повол╕ соп╕ли, як ковальськ╕ м╕хи. Мене ж лякав голод, який тут обн╕мав мертвою хваткою, любого ╕з нас. Кр╕м того вс╕ ми багато втратили сил ╕ нерв╕в, д╕бравшись сюди, на край л╕са, п╕д величезне багнище. Щоб роз╕м'яти накоксоване становище б╕ля багаття ╕ вв╕йти в дов╕рлив╕ в╕дносини з новими людьми, я почав розпов╕дати про те як я переходив п╕д мостом дорогу. Н╕хто ╕ н╕як не реагував на мо╓ опов╕дання. Нарешт╕ коли я опов╕дав про перех╕д через багнисту низинку ╕ сказав про те, що зустр╕в коня, деяк╕ з╕ скелет╕в, обтягнутих лимонною шк╕рою, зац╕кавились цим. Тро╓ з них зразу ж п╕д╕йшли до мене ╕ запитали, де я його залишив. Я розказав ╖м де це було ╕ вони п╕шли в ту сторону. Я хот╕в п╕ти ╕ показати, але вони успоко╖ли мене ╕ сказали, щоб я в╕дпочивав. Лише один ╕з солдат╕в, попросив мою гвинт╕вку з двома набоями. Я з недов╕рою дивився на них.

- Як свою зброю комусь в╕ддати? - подумав я.

Дво╓ солдат╕в пов╕льно п╕д╕йшли до свого третього сп╕льника.

Тод╕ один найнахабн╕ший з╕ злидн╕в, просто висмикнув гвинт╕вку з мо╖х рук. Руки в мене були надто слабк╕, та й ноги добре не тримали мого т╕ла. Мене пронизували десятки голодних очей, наче невидим╕ промен╕ Рентгена. Я був один...

Сперечатись, чи боротись я не м╕г, а не те, що я не захот╕в.

Т╕ тро╓ голодних солдат╕в, забравши гвинт╕вку з двома набоями, п╕шли на пошуки мого рят╕вника - коня в очерети.

Незабаром вони повернулись, ведучи з собою такого знесиленого коня, як ╕ вс╕ ми пропащ╕ людськ╕ душ╕.

К╕нь, не пройшовши й п'яти крок╕в по тверд╕й земл╕, на яку в╕н так прагнув, як ╕ я, упав додолу, як п╕дкошений в╕д двох постр╕л╕в з мо╓╖ рушниц╕... Коло багаття виник гам╕р, крики та стог╕н поранених ╕ хворих, голодних людей. Хоча ╕ я був голодним, та за той час, що я пров╕в з конем, я надто зблизився з ним. Я недавно давав йому сво╖ клятви, що допоможу йому, але голодн╕ товариш╕ по збро╖ перевершували вагу мого жалю до коника. Я сид╕в не рухаючись, а голодн╕ люди, як╕ могли п╕днятись, вже облуплювали ще не остиглого коня. Хвил╕ нудоти клекотали в мен╕...

Я, прийшов до тями, лише тод╕ коли б╕ля мене примощувались голодн╕ солдати, щоб спекти на палиц╕ кусок конини. Перед╕ мною лежали два куски конини, як╕ мен╕ вид╕лили товариш╕.

М'ясо весь голодний люд варив в солдатських котелках, зап╕кав на загострених палицях, чи просто на жару вогнища. М╕й страшний голод перехилив мо╖ почуття жалю ╕ сов╕ст╕ десь на якесь звалище см╕ття. Життя ╓ життя...

Через деякий час, вгамувавши голод, я знову зав╕в тему, про наш╕ майбутн╕ плани.

Я поц╕кавився:

-- Хто п╕де з╕ мною на п╕вн╕ч, до фронту?

Вс╕ мовчали, мов води в рот набрали, а дерева г╕ллям хитали, вони тут сили вол╕ у людей не спостер╕гали.

Було ясно: однодумц╕в мен╕ ось тут не знайти.

Вечор╕ло. С╕р╕ тони барв танули в чорнот╕. Пом╕ркувавши деякий час, я заночував б╕ля багаття. До ранку трохи перепочив. Вранц╕ перев'язував рани на ногах, готуючись в далеку дорогу. Але мене свердлила думка про мою зброю, мен╕ ╖╖ н╕хто не в╕ддавав, а я не знав як п╕дняти це питання. Я, сам - один, ╕ у тих трьох чолов╕к╕в не зможу свою гвинт╕вку забрати, якщо вони сам╕ добров╕льно мен╕ ╖╖ не повернуть.

11) Новий товариш - Павло.

Раптом ╕з - за кущ╕в до нас на поляну з багаттям вийшов червоноарм╕╓ць. Обличчя його було св╕же, сам в╕н - стрункий ╕ п╕дтягнутий в╕йськовослужбовець, як на малюнку з╕ Стройового Статуту.

-- Ви що, товариш╕, дума╓те тут зимувати, що так дровами запаслись? Розвели таке Пекло, аж в неб╕ жарко! - р╕зко промовив до нас нев╕домий.

-- Не т╕льки зимувати, а й в╕кувати будемо тут. Видно наша п╕сенька просп╕вана, а доленька приречена. Тут буде наша могилка, - в╕дпов╕в хтось ╕з хворих.

-- Н╕! Н╕! - Вистачить вже затягувати похоронну п╕сеньку, та с╕яти тут пан╕ку, - перебивши дальш╕ пан╕вн╕ промови, - в╕в дал╕ нев╕домий.

-- Хто може п╕двестись, наказую: Вперед! Т╕льки вперед! П╕демо до л╕н╕╖ фронту. Там перейдемо фронт. В╕н у н╕мц╕в не дуже щ╕льний, нам головне добратись до фронту, - сказав новачок.

Але на його промову н╕хто не п╕дв╕вся. Я ж вже стояв збираючись ╕ти до фронту з нев╕домим в╕йськовослужбовцем. Тро╓ нахабних солдат╕в, що вчора висмикнули в мене з рук гвинт╕вку, пов╕льно п╕днялись ╕ зникли в кущах.

Пройшло дек╕лька напружених хвилин мовчання. Нев╕домий товариш теж мовчав ╕ з ц╕кав╕стю роздивлявся на хворих ╕ ранених червоноарм╕йц╕в. Я п╕д╕йшов до нев╕домого во╖на. Його ╕ мо╖ нам╕ри сп╕впадали. Я в╕дв╕в його трохи вб╕к й коротко розказав ╕стор╕ю, як мене силом╕ць роззбро╖ли ╕ забрали гвинт╕вку.

Незнайомець швидко витяг з кишен╕ наган ╕ звернувся до присутн╕х:

-- Хто забрав гвинт╕вку у цього червоноарм╕йця? Негайно повернути! Що за анарх╕я, чи бандитизм тут розв╕вся серед радянських солдат╕в?!

Та т╕, що в╕дбирали в мене гвинт╕вку, втекли в кущ╕ - згадав я. Та й доганяти ╖х я був надто кволий, а новий товариш ╖х не знав. Я сказав йому про це. В╕н сказав, що я надто п╕зно про це п╕дказав йому. Новий товариш сам кинувся в╕д вогню, то в один, то в другий б╕к л╕су, але н╕кого не знайшов з╕ збро╓ю.

Ховаючи наган в кишеню в╕йськовослужбовець сказав:

-- Добре! Мене звуть Павлом. Хто п╕де з нами?

-- Я рад би п╕ти, та не можу звестись на ноги, - сказав один ╕з хворих.

Б╕льш н╕хто не в╕дпов╕дав ╕ не збирався ╕ти до л╕н╕╖ фронту на заклики Павла. Я домовився з ним, що п╕демо разом ╕ через хвилин 5 - 6 ми це зробили. Ми йшли на п╕вн╕ч, по л╕су через як╕сь чагарники, молоду поросль кущ╕в ╕ дерев, та чули шелест листя, й хво╖ дерев в╕д подих╕в в╕тру. Пройшовши так дек╕лька к╕лометр╕в, ми натрапили на л╕сову дорогу, на як╕й було пом╕тно недавн╕ сл╕ди в╕д кол╕с возу. Ми р╕шили йти по цьому сл╕ду на ц╕й дороз╕. Павло весь час мовчав. Я ледве встигав за ним, хоч в╕н ╕ рухався досить помалу. Нарешт╕ я не витримав ╕ звернувся до нього:

- Бачите Павло, тут недавно хтось про╖хав. Десь недалеко мусить бути село. Там можуть бути ворож╕ солдати.

Павло пильно подивився на сл╕д ╕ спок╕йно промовив:

- Десь недалеко д╕йсно буде якийсь населений пункт - село, хут╕р, або якась зал╕зно - дорожня станц╕я. Та ми, по обставин╕, чи об╕йдемо, чи випросимо харч╕в соб╕ на дорогу, або узна╓мо де ми знаходимось ╕ куди нам дал╕ рухатись. То це то, про що ми говорили ран╕ше, чому ми йдемо цим ледве пом╕тним сл╕дом на ц╕м шляху.

Незабаром пустився др╕бний нудний дощик ╕ знявся пронизливий в╕тер, який видував все тепло з наших к╕стлявих т╕л. Ми знову йшли мовчки, ледь-ледь переставляючи ноги. Наш╕ шинел╕ промокли до ниточки й стали, як важк╕ м╕шки з мукою. Я зовс╕м вибився з сил. Я, тод╕, тихо мовив товаришу:

-- Я, дал╕ ╕ти вже не можу. ╤ди сам, бо я тебе дуже гальмую.

Так я вперше звернувся до нього на ти, бо в╕н видився набагато старше мене ╕ мен╕ думалось, що в╕н з оф╕церського складу.

-- Так не буде! Разом з самого початку почали йти, то так ╕ п╕демо до к╕нця нашого руху, до сво╖х, за л╕н╕ю фронту. Я, теж змучився, будемо в╕дпочивати.

Ми звернули в густий л╕с ╕ почали шукати якесь п╕дходяще м╕сце для в╕дпочинку. Ми, голодн╕ й мокр╕, але не пада╓мо духом, бо дуже рад╕ - подолали добрий десяток к╕лометр╕в у перший день руху. Знайшли затишне м╕сце. Павло оглядаючись навкруги промовив:

-- Тут в╕дпочинемо! В мене ╓ запальничка, зараз розведемо вогонь посушимось, а завтра рушимо дал╕. Можливо завтра натрапимо на село ╕ прийдеться все - таки просити у людей якийсь харч, бо ми не д╕йдемо так до фронту.

З╕бравши трохи сухостою, ми розпалили невелике вогнище. Вже смеркалось. З насолодою гр╕лись ╕ сушили мокрий одяг. Я д╕став з за пазухи, замотане в ганч╕рку, закопчене ще б╕ля того багаття м'ясо ╕ п╕д╕гр╕вши його на вогн╕ розд╕лив його з новим товаришем, залишивши деяку частку на наступний день. Нам припало десь по 200 грам╕в.

Павло з цим погодився, ╕ промовив:

-- Так, так, досить! Ми не зна╓мо свого м╕сця перебування, не зна╓мо ск╕льки нам ще треба блукати по цьому л╕с╕.

Попо╖вши, ми наламали глиц╕ з ялинок, вимостили настил ╕ лягли спати. Та сон не йшов, хоч ми й були дуже стомлен╕. Думки ро╖лись в голов╕: - Як д╕братись до сво╖х, та де д╕ставати пров╕з╕ю. До фронту, по наших неточних розрахунках, б╕льше сотн╕ к╕лометр╕в. Добре з╕гр╕вшись, я запитав Павла:

-- Якщо ми випадково знайдемо якесь поселення, а там будуть н╕мц╕, що буде? В мене документи солдата ╕ в тому числ╕ комсомольський квиток.

-- Та й що з того? - на мо╓ запитання, запиту╓ товариш.

Нарешт╕ в╕н каже:

-- Н╕мц╕ добре знають, як╕ в╕йськов╕ частини тут оточен╕. Вони ╖х зараз не ц╕кавлять, бо вони не бо╓здатн╕. Дуже добре що ти нагадав про це. Зараз нам негайно необх╕дно заховати м╕й парт╕йний ╕ тв╕й комсомольський квитки. Нам на всякий випадок треба бути готовими на всяк╕ негаразди, бо ми все ж в тилу ворога ╕ ╖х все б╕льше коли наближа╓мось до л╕н╕╖ фронту. Зараз же бер╕мося за цю важливу справу.

М╕й однодумець д╕став з кишен╕ шинел╕ небезпечну бритву ╕ п╕сля того, як зняв з себе шинель, розпоров нею шов м╕ж петлицями ╕ ком╕ром шинел╕ з одного боку. Пот╕м в╕н розд╕лив партквиток на дво╓, й вставив ╖х п╕д петлиц╕ шинел╕, та акуратно став обшивати петлиц╕ на ком╕р╕ шинел╕. А мен╕ побратим в╕ддаючи бритву спок╕йно сказав:

-- Коли настане наш час Вол╕, ми ц╕ квитки зши╓мо докупи, то в╕н буде, як новий. Головне щоб номер з печаткою були добре видно на квитку.

Я, зашиваючи св╕й комсомольський квиток, коротко розпов╕в про себе сво╓му новому приятелев╕.

-- Я, родився в Укра╖н╕, майже на берез╕ непок╕рного блакитного Дн╕стра, що величаво несе сво╖ чист╕ г╕рськ╕ потоки в Чорне море. Це за 15 - 20 км в╕д нього в мальовничому сел╕ Слоб╕дка Л╕тн╕вецького пов╕ту, а зараз Новоушицького району. В Слоб╕дськ╕й школ╕ я зак╕нчив с╕м клас╕в ╕ вступив в Новоушицький техн╕кум механ╕зац╕╖ де ╕ навчався. Але на другому курс╕ в 1939 роц╕ я захвор╕в, в мене забол╕ли оч╕, та все ж був переведений на трет╕й курс ╕ вил╕кувався. ╤ ос╕нню 1940 року був призваний в ряди Червоно╖ Арм╕╖. Я спочатку служив в Лен╕нград╕. А з 1 с╕чня 1941 року почав навчатись в Пушк╕нськ╕й окружн╕й школ╕ х╕м╕нструктор╕в.

Я дещо взнав ╕ про свого супутника Павла.

В 1939 роц╕ в╕н зак╕нчив пол╕техн╕чний ╕нститут. Працював Павло на Кольському п╕востров╕, на якомусь п╕дпри╓мств╕ на ╕нженерн╕й посад╕. Ц╕╓╖ весни в╕н пере╖хав в Лен╕нград, де живуть його батьки. Батько працю╓ викладачем н╕мецько╖ мови при ╕нститут╕, то Павло бездоганно волод╕╓ н╕мецькою мовою. Мати його часто хвор╕╓, не працю╓. Сам Павло в Лен╕нград╕ перед в╕йною працював ╕нженером на К╕ровському завод╕. Та почалась ця чорна, г╕рка, страшна в╕йна, а це - пост╕йн╕ вбивства одних людей другими людьми. У вс╕х фах╕вц╕в К╕ровського заводу ╕ в тому числ╕, ╕ в мого побратима Павла, був захист в╕д призову в чинну Арм╕ю, на фронт, так називали цей захист - бронь. Та люди за покликом серця рвалися захищати свою с╕м'ю, р╕дню, сво╓ м╕сто, затишний куточок сво╓╖ р╕дно╖ Батьк╕вщини.

Так Павло через п╕втора м╕сяця п╕сля початку в╕йни разом з такими, як ╕ в╕н добровольцями К╕ровського заводу, був призваний в першу К╕ровську добров╕льну див╕з╕ю. На фронт╕ в╕н був першим номером при кулемет╕ "Максим". Та пот╕м коли були велик╕ втрати не т╕льки солдат ╕ сержант╕в, а й оф╕цер╕в, то так, як в╕н мав вищу осв╕ту, то йому присво╖ли во╖нське звання - лейтенант. Тод╕ Павло в полку прийняв п╕д сво╓ командування взвод зв'язку.

-- Понад три тижн╕ ми затримували рух фашист╕в. А дальше що? Дал╕ сам бачиш результат. Де див╕з╕я? Де корпус? Хто ╕ як команду╓? Чому н╕мц╕ вже десь п╕д Лен╕нградом? Як за такий короткий строк таку велику радянську територ╕ю наша славна Червона Арм╕я залишила н╕мецьким загарбникам?

-- Сам соб╕ не можу дати в╕дпов╕дь ╕ не можу мовчати. Серце щемить, душа болить. В╕дходили, в╕дходили, а дал╕ куди ╕ти? Й нема де д╕ватись, - з г╕ркотою сказав Павло.

-- Але ж потр╕бно шукати вих╕д, - сказав я.

-- Так, сл╕д шукати вих╕д, ╕ ми його будемо шукати, - в╕дпов╕в Павло.

12) Клятва побратим╕в

Ми, т╕╓╖ - ж незабутньо╖ для нас обох ноч╕, урочисто клялись один одному:

-- Якщо нам не пощастить перейти фронт - ми будемо боротись з ворогом в його тилу. Хай фашисти знають, що весь народ непереможений, якщо хтось ╕з цього непок╕рного плем'я чинить перешкоди ╖м з╕ збро╓ю чи вибух╕вкою в руках.

-- Смерть фашизму! - вигукнув Павло.

-- Смерть н╕макам! - викрикнув ╕ я теж.

Павло глянувши на мене, док╕рливим батьк╕вським поглядом, поклав руку на плече ╕ спок╕йно промовив:

-- Це не дуже гарно, товариш комсомолець. Нац╕я ╓ нац╕я. Ернст Тельман - л╕дер н╕мецьких комун╕ст╕в, теж н╕мець, але в╕н наш друг. Його зараз фашисти тримають в невол╕. Тримають, бо бояться, сво╖х, н╕мц╕в, маючих ╕нший погляд на життя. Поховати фашистську чуму - це наше сп╕льне завдання. Ну, що ж будемо боротись з ц╕╓ю чумою! Я думаю що ти зг╕дний з╕ мною.

-- Згоден, згоден ц╕лковито! - палко п╕дтримав я його.

-- Прогресивне людство усього св╕ту не дозволить, щоб чума розповсюдилась по вс╕й планет╕. Н╕мецький народ, як був, так ╕ буде ╕снувати, т╕льки в╕льний, ╕ чистий без ц╕╓╖ напасти - фашизму, - зак╕нчив в╕н.

На цьому зак╕нчилась наша перша розмова.

Я прокинувся перший. Лежав тихо, не м╕г поворухнути натертими ногами. Пригадував вчорашню розмову з Павлом. Незабаром проснувся ╕ Павло. В╕н швидко п╕дв╕вся на ноги, як не було вчорашньо╖ втоми. М╕й побратим широким кроком п╕шов в сторону, в╕дшукав калюжу води та став вмиватися. Я спробував насл╕дувати його приклад, але мен╕ не вдалось. Я не м╕г. Дуже бол╕ли рани на ногах, паморочилося в голов╕, я був багато слабший за Павла. Розмочивши росою засохл╕ бинти, я взувся ╕ пов╕льно рушив до калюж╕ вмиватися. Пот╕м ми з'╖ли рештки вареного м'яса ╕ рушили в дорогу. Незабаром пустився дощ. ╤ти було дуже важко.

Нарешт╕ ми побачили велику поляну. По вс╕х ознаках, можна здогадатись, що тут люди косили с╕но. Ми зрад╕ли! За п╕всотн╕ метр╕в, за крутим поворотом шляху ми побачили два великих сара╖, доверху наповнен╕ запашним цьогор╕чним с╕ном. Тут ми вир╕шили заночувати, хоч до вечора було майже дв╕ години. Сили вичерпувались, з кожною хвилиною. Мокр╕ шинел╕ притискали до земл╕, ╕ здавалося на плечах не шинел╕, а центнер п╕ску. Нестерпно пекли натерт╕ рани на ногах. Втома перемогла б╕ль ╕ ми заснули з твердою думкою: - завтра йти вперед, т╕льки вперед, до фронту. Другого дня, ми теж не зустр╕ли жодно╖ живо╖ душ╕, ╕ крок за кроком ╕шли вперед. Хоча ми не знали яка доля чека╓ нас, але ми були рад╕, що за три дн╕ подолали десь п╕д 30 к╕лометр╕в.

13) Картопляне поле. Добр╕, р╕дн╕ радянськ╕ люди!

П╕д веч╕р, ми з Павлом натрапили на невелике картопляне поле, оббите тонкими ялинковими жердинами. П╕шли шукати картоплю. Але д╕лянка була так вибрана, що ми за п╕вгодини найшли по дв╕ маленьк╕ бульби. Розчарован╕, покинули д╕лянку. Повернувши по дороз╕ нал╕во, побачили одну, другу, третю хату...

-- Люди добр╕, р╕дн╕ радянськ╕ люди! - зрад╕ли ми.

Вечор╕ло, дув холодний ос╕нн╕й в╕тер, легенько мрячив др╕бний дощ, в неб╕ кружляли й каркали чорн╕ ворони.

-- Що дал╕ будемо робити? - ледве тримаючись на ногах, тихо запитав я.

-- Зайдемо до першо╖ хати в╕д л╕су, погр╕╓мось, може розживемось харч╕в. Нам с╕рник╕в треба, запальничка вже не працю╓, нема╓ бензину, - в╕дпов╕в Павло.

Я завагався, в╕рн╕ше, боявся заходити в хату, ╕ н╕яков╕ючи тихо сказав:

-- Тут можуть бути фашисти. Ми в ворожому тилу, тому ризиковано заходити в хату.

-- Так дорогий товаришу, ми далеко не пройдемо, - в╕дпов╕в Павло, - нам потр╕бно шукати порятунку в радянських людей. Т╕льки з ╖хньою безпосередньою п╕дтримкою ми зможемо д╕йти до фронту, а сам╕ ми загинемо.

Ми, обережно, йдучи вздовж тину, добрались до першо╖ хати. На пороз╕ с╕ней, нас зустр╕ла середнього в╕ку ж╕нка ╕ худенька д╕вчина, рок╕в дванадцяти. Ж╕нка, побачивши нас, сплеснула в долон╕ й схвильовано сказала:

-- Ой, Боже м╕й! Ви хочете зайти в хату, погр╕тись? Наша артилер╕я ночами обстр╕лювала цю територ╕ю. Нам не було де д╕тись ╕ ми не ночу╓мо в хат╕.

-- То вже пройшло, матусю, - сказав Павло.

-- А ваша хата, для нас буде справжн╕м курортом.

-- Ну, якщо так, то прошу в хату, - в╕дпов╕ла господарка дому.

Ми зайшли в чисту половину хати. Нас вмить, охопило теплом, по обличчю покотились сльози.

-- Вибачте, дорог╕ товариш╕, а по╖сти щось доброго я вам, не маю що дати. Фашисти все чисто забрали, - сказала господиня.

Вона пов╕льною ходою п╕шла на кухню, ╕ через дек╕лька хвилин принесла нам трохи вареного гороху в мисц╕ та дек╕лька картоплин в мундирах. Все це вона поставила на ст╕л.

-- Вибачте, це все, що в мене ╓. ╥жте на здоров'я, а ми з дочкою п╕демо в л╕с, ночувати, - сказала господиня дому.

-- Гарно дякую вам, за вечерю ╕ притулок на н╕ч, - сказав я.

-- Ми п╕шли, а ви можете ночувати в хат╕, але будьте обережн╕: у двохстах метрах зв╕дси, на роз'╖зд╕ н╕мц╕.

-- В╕йна. А вноч╕ у ц╕ часи д╕вчатам ╕ ж╕нкам безпечн╕ше в л╕с╕ ночувати, або у родич╕в, в гурт╕. Деяк╕ люди вноч╕ здеб╕льшого якоюсь злою хворобою хвор╕ють ╕ можуть наробити нам лиха.

Сказавши це, вона швидко зникла за дверима. Ми з Павлом повечеряли, розд╕лись, зачинили двер╕ на засов ╕ пос╕дали на л╕жко, п╕д теплою грубкою. Згодом Павло п╕дв╕вся ╕ п╕шов до прич╕льного в╕кна. В╕дчинив його, подивився на темний, густий л╕с. Нарешт╕ тихо сказав:

-- На всякий випадок, це в╕кно може послужити нам зам╕сть дверей.

Тихо причиняючи в╕кно, Павло уважно дивився на мене, м╕ркуючи чи я зрозум╕в його.

-- Давай, Андр╕й, домовимося так: один буде спати - другий вартувати. Спершу буду я, а пот╕м будеш ти. Не хвилюйся, Андр╕й, нам треба привикати до такого життя. Шкода, що на цьому роз'╖зд╕ чолов╕к╕в не ма╓. Нам потр╕бно розпитати, як краще добратись до фронту. По зал╕зно-дорожн╕й кол╕╖ ми не п╕демо, там завжди охорона. Я вдосв╕та п╕ду в розв╕дку. Хочу дов╕датись, як поводяться фашисти на наш╕й земл╕. А ти, коли рано прийде господиня, розпитай ╖╖ де нам найти пров╕дника до фронту. Постарайся через не╖, д╕стати нам харч╕в. Ти зовс╕м вибився ╕з сил. Як я тебе доведу до фронту? Спи, не хвилюйся, ранок вечора мудр╕ший, - заспокоював мене, Павло.

Я л╕г на л╕жку, п╕д теплою грубкою, але сон до мене не йшов. Чую, Павло раз по раз, вста╓, ходить по к╕мнат╕. На печ╕ шкряботять миш╕, ╕нколи спалахують осв╕тлювальн╕ ракети вартових н╕мц╕в. Та чуючи, що я не сплю, Павло запропонував, щоби я першим чергував, а пот╕м в╕н. П╕сля першо╖ черги вартування, я швидко заснув. Перед св╕танком, Павло розбудив мене:

- Я ╕ду, чекай мене, через годину, п╕втори, як затримаюсь, не хвилюйся. ╤ди в л╕с, на картопляне поле. Там ╕ зустр╕немось.

Гуркнув важкий засув, скрипнули намокл╕ двер╕. Павло зник в темряв╕. Я зачинивши зовн╕шн╕ двер╕, й зайшов з с╕ней до к╕мнати. Мен╕ стало страшно, та ще й жаль Павла. Серце мо╓, в╕щувало щось недобре.

14) Я знову один. Нов╕ випробування.

Я с╕в на л╕жко ╕ в темряв╕ просид╕в до ранку.

А ранок якось пов╕льно прокрадався до хати. Мерхле св╕тло нового ос╕ннього дня досить л╕ниво проникало кр╕зь вишнев╕ крони, та спадало туманними с╕рими клаптями на опале листя, ╕ через в╕кно в саму хату, де я самотньо нудьгував.

На св╕танку прийшла господарка дому, а Павло все ще не повернувся назад, в хату.

-- А де ваш товариш? - запитала ж╕нка.

-- П╕шов шукати щось по╖сти. Ми дуже голодн╕, майже три доби н╕чого не ╖ли, кр╕м того, що ви ввечер╕ дали, та й в дальшу дорогу щось потр╕бно, а у вас весь час просити сов╕сть не дозволя╓.

╫аздиня подивилась на мене сумними очима, але н╕чого мен╕ не сказала.

Господиня вел╕ла дочц╕ принести нам картопл╕, щоб ми в л╕с╕ варили. В хат╕ небезпечно. Якщо нас зненацька в ╖╖ хат╕ захоплять н╕мц╕, то ╖х обох з дочкою розстр╕ляють фашисти.

-- Я бачила дек╕лька ваших червоноарм╕йц╕в, ╖х днем примушують працювати на чугунц╕, а на н╕ч запирають в погр╕б, щоб не охороняти. З того погребу, з голими руками не втечеш, - розпов╕дала господиня.

Дочка винесла мен╕ повну протигазову сумку картопл╕, господиня дала сол╕ та дек╕лька с╕рник╕в.

-- Щиро дякую, вам за все. За вашу допомогу. Будьте добр╕, порадьте, де нам знайти пров╕дника до фронту, - звернувся я до добро╖ господарки.

-- На це, вам важко в╕дпов╕сти. Чолов╕к╕в на полустанку в нас не ма╓. ╢ д╕ди, як╕ добре знають наш╕ л╕си, але не в╕домо, чи вони згодяться чи зможуть вас провести. Це я можу вам сказати, сьогодн╕ ввечер╕, - в╕дпов╕ла ж╕нка.

-- Добре, тод╕ ми зайдемо ввечер╕, - погодився я.

Попрощавшись з домогосподаркою ╕ ╖╖ дочкою, я п╕шов на умовлене м╕сце зустр╕ч╕ з Павлом. В╕тер розв╕яв густ╕, с╕р╕ хмари, невелик╕ калюж╕ води вкрились тонким льодом, хоч т╕льки був к╕нець вересня. На умовленому м╕сц╕, розпалив багаття, поставив на нього котелок з картоплею, поглядаючи туди, зв╕дки мав повернутися Павло. Картопля незабаром зварилась, а Павла не було. Я сид╕в на стар╕м пеньку ╕ чекав друга. Мен╕ нав╕ть не хот╕лось ╖сти, стало шкода товариша, з яким так м╕цно подружився. Пахощ╕ варено╖ картопл╕ лоскотали в нос╕. Щось ссало п╕д грудьми, але я переборюючи спокусу все думав про Павла. Що могло трапитись? Невже в╕н потрапив в руки фашист╕в? Н╕, цього не може бути, в нього ╓ наган. У фатальну хвилину в╕н пок╕нчить з собою. Як хот╕лось бачити його живим ╕ здоровим ╕ як завжди, усм╕хненим.

Ясне сонце вже високо п╕днялось, сонячне пром╕ння просв╕чувало кр╕зь густу глицю ╕ косим пучком падало на мене, ╕ на велику поляну. Я зв╕вся на ноги, потоптався б╕ля згасаючого багаття. Вже було десь б╕ля 12 годин, а Павла так ╕ не було. Не дочекавшись Павла, я по╖в майже всю варену картоплю. Мен╕ стало соромно.

- Ось, що голод з людиною робить, - подумав я.

Незабаром сон скорив мене. Мен╕ приснився Павло, що скр╕зь кул╕, пробира╓ться мен╕ назустр╕ч. Просид╕вши до самого вечора ╕ не дочекавшись Павла, я вир╕шив зайти до знайомо╖ господарки. Потр╕бно було знати як справи з пров╕дником, ╕ чи ╓ нам на дорогу харчов╕ продукти.

15) Спроба добратись до л╕н╕╖ фронту по чугунц╕

В╕дпов╕дь господарки засмутила мене:

-- Погана справа, пров╕дник╕в нема╓, а з продукт╕в дещо д╕стали. П╕зн╕ше зайде д╕дусь ╕ поговорить з вами.

-- А де ваш товариш? - нарешт╕ запитала ж╕нка.

-- Не знаю, як п╕шов удосв╕та, так ╕ не повернувся, - в╕дпов╕в я.

-- Жаль, мабуть, схопили н╕мц╕, - сумно промовила ж╕нка.

Я влаштувався на л╕жку, де пров╕в минулу н╕ч. Ж╕нка з дочкою, поралися на кухн╕. Десь через годину в хату зайшов старенький д╕дусь. Прив╕тавшись, в╕н запитав мене:

-- Де тв╕й друг по нещастю?

-- Нев╕домо, я хот╕в запитати вас про нього. В╕н перед св╕танком п╕шов якийсь харч шукати та дос╕ не ма╓.

-- Трапилось нещастя, мабуть, схопили "германи", б╕льше в╕н н╕де не м╕г д╕тись, - з г╕ркотою, сказав д╕дусь.

-- Чолов╕к╕в у нас не ма╓. На роз'╖зд╕ залишились одн╕ ж╕нки й д╕ти. Фронт вже далеко, фашисти говорять, що взяли Лен╕нград, але я ╖м не в╕рю. Лен╕нграда ╖м не бачити, як сво╖х вух. Зв╕дси до Лен╕нграда, десь сто к╕лометр╕в. Тоб╕ буде важко пробиратись л╕сом, а чугункою не можна ╕ти. Там "германи" заготовляють нов╕ шпали, збираються переладнати кол╕ю на св╕й лад. У них кол╕я - вузька, а в нас - широка.

-- Що будеш робити синочку?

-- Щось придумаю. По - перше, п╕ду розв╕даю, як охороня╓ться зал╕зниця.

-- Чугунка майже не охороня╓ться. Тут нема╓ справжнього руху. Ще рейки не переставлен╕. Часто про╖жджа╓ потужна мотодрезина. Не знаю, чи то наша, залишилась, чи "германи" свою переладнали до нашо╖ кол╕╖. Вона один вагон ╕ дв╕ - три платформи. Я не раз бачив, що "германи" нею розвозять нов╕ шпали. Вона курсу╓ в╕д Торкович, до Вир╕ци. Я вчора трьох наших солдат╕в посадив, на платформу, м╕ж шпали.

-- По╖хали мо╖ соколи, ск╕льки про╖дуть - нев╕домо. Хай ╖м Бог допоможе, добратись до сво╖х, - говорив д╕дусь.

Я уважно слухав д╕дуся, який пов╕льно, але щиро розпов╕дав по под╕╖ на зал╕зниц╕.

-- Оп╕вноч╕, я тебе проведу ╕ влаштую на платформу. До побачення.

Д╕дусь, вийшов з хати. Ми повечеряли. Господарка приготовила мен╕ варено╖ картопл╕, сол╕ та с╕рник╕в. Все це, я склав у протигазову сумку. Чекав оп╕вноч╕. Я так на лав╕ непом╕тно заснув. Розбудив мене д╕дусь. Ополоснувши водою лице, поправивши шинель ╕ забравши налаштован╕ харч╕ я через к╕лька хвилин вийшов на вулицю. Д╕д стояв б╕ля хв╕ртки й чуйно вслуховувався в навколишн╕ звуки. Разом з ним ми швидко добрались до першо╖ кол╕╖.

Тихо. Н╕ душ╕. На друг╕й кол╕╖ сто╖ть мотодрезина, три платформи, а м╕ж ними - вагончик. В ╖╖ невелик╕й каб╕н╕, н╕кого не видно. Мен╕ стало лоскотно в грудях. Швидко вил╕з на перех╕дну площадку вагона. Тихо попрощались з д╕дусем, перел╕з на платформу, до половини завантажену шпалами та заховався м╕ж ними. Через деякий час, запрацював мотор. Спочатку пов╕льно, а пот╕м на всю потужн╕сть. Раптом затих.

Я сид╕в, чекав, коли по╖ду ближче до фронту, де б'ються мо╖ товариш╕. Але мотодрезина стояла. Сон зборов мене ╕ я заснув. Прокинувся в╕д холоду. Розтирав руки, ноги, ворушив плечами, хитав головою, намагаючись з╕гр╕тись. Ледь - ледь почало жевр╕ти небо. Знову запрацював мотор. Легкий стук буфер╕в платформ. Запрацювали колеса. Що я роблю, куди я ╖ду? Вже св╕та╓. Розвидниться ╕ я пропав. Не встигну про╖хати й десяти к╕лометр╕в. Б╕ля будки блимнув л╕хтарик. Я мов несамовитий скочив у протилежну сторону.

Посковзнувшись на тонкому льоду, я впав. Головою стукнувся об край шпали. Нестерпний б╕ль, грюк╕т кол╕с, гатив мен╕ у вуха. Тр╕щали барабанн╕ перетинки. Гурк╕т раптом затих, та я не м╕г ворухнутись. Нестерпно болять голова ╕ плеч╕. Нарешт╕ з╕бравши останн╕ сили, я п╕дв╕в голову. Мотодрезина з шумом зникала у досв╕тн╕х сут╕нках.

Я ледве перебрався через третю кол╕ю ╕ покотився з насипу вниз, тримаючи рукою, сумку з картоплею. Скотився вниз, проламав вагою власного т╕ла тонкий льодок ╕ вмить опинився в болот╕. Нили подряпан╕ об щеб╕нь та шпали руки, бол╕ло покал╕чене обличчя, нестерпно гупало у висках.

В╕д зал╕знично╖ будки почулись кроки кованих чоб╕т. Я швидко п╕дв╕вся на ноги. Б╕ль в плеч╕ якось вщухала, але дуже паморочилось в голов╕ ╕ я ледве тримався на ногах. Я озирнувся навколо себе, прислухався. Важк╕ кроки усе ближче ╕ ближче. Я б╕гом кинувся до кущ╕в, що чорн╕ли недалеко в╕д мене. Заховався за найближчим густим кущем.

- Вт╕к! - тьохнула рад╕сть в мене в грудях ╕ на серц╕ полегшало.

Але я швидко зрозум╕в, що ще рано рад╕ти. Швидше ╕ подальше з цього м╕сця. Може мене пом╕тив той вартовий з л╕хтариком, що наближався до мене, коли я був п╕д насипом. Дальше в кущ╕. Поки охорона не схаменулась, й не кинулась в погоню за мною. Захищаючи оч╕ правою рукою, я пробирався кр╕зь молод╕ бер╕зки, до того ще заросл╕ високою травою. Я весь час оглядався на кол╕ю.

Небо швидко св╕тл╕шало, згасали останн╕ зор╕. Яскравим полум'ям запалав край неба. Я поб╕г щодуху, не пом╕чаючи, як сходить сонце. Оч╕ залились ╖дким потом, щось кололо в боку, але я не наважувався зупинитись. Лише коли зовс╕м захекався, спов╕льнив б╕г. Дихнув на повн╕ груди й знову б╕гом.

-- Вперед! Вперед! Якби швидше добратись до л╕су, що недалеко видн╕вся. Лише там можна буде сховатись ╕ в╕дпочити, - м╕ркував я.

Спов╕льнивши х╕д, я в╕дчув, як мен╕ паморочиться в голов╕, бо мене охопила нестерпна спрага.

-- Води! Води! - кричало мен╕ мо╓ нутро.

Я перевтомлений, впав на кол╕на, пробив л╕ктем тонкий л╕д. Припавши спраглими устами до ополонки, я пив ц╕лющу для мене р╕дину, пив довго, з великою насолодою. Мен╕ здалося, що я н╕коли не пив тако╖ смачно╖ води. Напившись, я ледве п╕дв╕вся на ноги. Нараз почув у шлунку гострий немилосердно - жорстокий б╕ль. В╕н був такий неспод╕ваний ╕ р╕зкий, що кинув мене на землю. Я промучився спазмами живота понад дв╕ години. Нарешт╕ п╕дв╕вся. Знову дуже хот╕лось пити. Пити! Н╕, я вже не буду пити ц╕╓╖ смачно╖ води. Пов╕льно пошкандибав в л╕с. В л╕с╕ по╖в варено╖ картопл╕. Я помалу попл╕вся до картопляного поля подивитись, чи не ма╓ Павла. Ось ╕ те м╕сце де ми повинн╕ були зустр╕тись з Павлом. Мене в╕докремлювала в╕д того м╕сця лише зал╕знична кол╕я. Наше умовлене м╕сце було погано видно.

Я подумав: - може там мене чека╓ Павло. А я побачитись ╕з ним не можу. Переходити днем, небезпечно. Можуть пом╕тити патрул╕. Якщо в╕н там ╓, то ввечер╕ напевне схоче дов╕датись про мене в наших знайомих. Вони йому скажуть що я по╖хав до фронту. А я ж тупцюю на тому ж м╕сц╕. Болить побите плече, запаморочу╓ться в голов╕, тремтять руки й ноги. Ноги сам╕ п╕дкошуються. Я, як не на сво╖х ногах, бо вони не слухаються мене. А в голов╕ рояться неск╕нченн╕ думки:

- Може Павло увечер╕ зайде до наших нових знайомих. Дво╓ - це вже колектив, а в╕н - це сила. Одинак - н╕що.

Але й поодинц╕, поки об'╓днатись зможемо, то можна ще на якесь чудо над╕ятись.

Я вир╕шив зачекати до вечора, перейти чугунку ╕ зайти до наших нових знайомих. У них я дов╕даюсь про все. Ось з такими думками я пов╕льно заснув в кущах, на протилежн╕й сторон╕ зал╕знично╖ кол╕╖ в╕д картопляного поля, на сух╕й ос╕нн╕й трав╕ з╕бран╕й поблизу, та наламан╕й хво╖ ялини...

4 ч. Знедолен╕, переможен╕, але нескорен╕.

-- Як я попав у полон.

Я проснувся, коли вже смеркалось. В неб╕ мерехт╕ли далек╕ веч╕рн╕ зор╕. Вже ╜рунтовно похолодало. В╕д ближнього ставка тягнуло мерзлякуватою вогк╕стю. Тод╕ я р╕шив пошукати свого товариша Павла. П╕сля мо╓╖ зустр╕ч╕ з ним на краю л╕са б╕ля великого багнища, у багаття з оточенцями Червоно╖ Арм╕╖ й подорож╕ до зал╕зничного пере╖зду, я його к╕лька дн╕в не бачив. Бо ж в╕н так ╕ не повернувся, як п╕шов на розв╕дини м╕сцевост╕ та д╕й тут нового н╕мецького порядку.

Мен╕ треба було перейти зал╕зницю ╕ вийти на те картопляне поле, де ми з Павлом домовлялись зустр╕тись.

Я вийшов на прос╕ку з л╕су, уважно приглядаючись до кожного куща. Голова вже майже не бол╕ла, але все - таки я ще почував себе кепсько. Човгав тихо вперед. Та все м╕ркував про те, що там так п╕зно Павла не може бути, та мен╕ треба зайти до гостинно╖ хати. Там я дов╕даюсь про Павла. Чи заходив в╕н до господарки з дочкою, чи н╕.

Ось так, розбитий горем, важким в╕дча╓м, я пов╕льно пройшов не б╕льше сотн╕ метр╕в. Раптом ╕з-за високих ялин, на вузьк╕й стежц╕, що перетинала прос╕ку, мов привиди, появились два н╕мц╕. Вони, мабуть, йшли в╕д ставка, який видн╕вся в сторон╕. Н╕мц╕, побачивши мене, гукнули мен╕:

-- Halt! Halt! - Ст╕й! Ст╕й!

╤ знову:

-- Halt! Halt! - Ст╕й! Ст╕й! - роздалися ╖х нервозн╕ голоси.

Вони, - Бодай би вас обох чорти в Пекло забрали, - були в╕д мене, не б╕льш 4 - 5 метр╕в.

- Оце так я скочив у халепу, наче до могильного склепу!

Один ╕з них, як н╕чна птаха, сова яструбина на мишеня, вихором кинувся на мене. Я зм╕г лише повернутись спиною ╕ ступити перший крок. Та в╕н вже був поруч ╕ з╕рвав з мо╓╖ голови п╕лотку, ╕ щось до мене гн╕вно по - н╕мецьку загарчав:

-- Hallt! Hallt! Stoppen! Stehen oder die Stadt! Wer sind Sie? Was machst du denn heir?

-- Ст╕й! Ст╕й! Зупинись! Ст╕й на м╕сц╕! Хто ти такий? Що ти тут робиш?

Але я його зовс╕м не розум╕в. Цей перший солдат з╕м'явши мою п╕лотку, щось вирвав з не╖ й жбурнув мен╕ ╖╖ прямо в оч╕. Аж тод╕ я здогадався, що в╕н вирвав. Це була червона п'ятикутна червоноарм╕йська з╕рочка.

А другий вояка вдарив мене ззаду прикладом автомата в праве плече ╕ розлючено залементував:

-- Kom mit uns! - П╕демо з нами!

-- Vorgehen! - Йди вперед!

Що спочатку, не те, що тепер, я не розум╕в жодного слова в╕д них. (П╕зн╕ше я буду знати напам'ять ц╕ жорсток╕ для в'язн╕в слова.)

Другий г╕тлер╕вець схопив мене за руку ╕ силом╕ць кинув мене, мов кошеня, додолу перед собою. Я, як сн╕п з даху, звалився вниз. В╕н вихопив з кобури наган ╕ нац╕лив його мен╕ прямо в праву скроню. На мене посипались удари кованих чоб╕т. Пот╕м, задоволен╕ та стомлен╕, н╕мц╕ заверещали:

-- Vorvarst! Vorvarst! Vorvarst! Schnell! Schnell! Schnell!

-- Вперед! Вперед! Вперед! Швидко! Скор╕ш! Скор╕ше!

Я ледве п╕днявся. Та думаю соб╕: От ╕роди проклят╕, не стр╕ляють, а т╕льки лякають. Але я на сво╖й земл╕ й мен╕ н╕чого боятися в╕д ваших погроз збро╓ю та биттям лежачо╖ людини. А вам тут довго не утриматися, коли ви так╕ дв╕ вгодован╕ свин╕ хапа╓тесь за зброю. Вона все одно вас не вряту╓. Прийде чорний день ╕ до вас. Дочекаюсь я його чи н╕, мен╕ вже якось байдуже, але цей гр╕х Бог напише на ваш рахунок. А сам я себе корив так: який же я н╕кчема та бовдур нетесаний, бо попав у полон...

В╕д удару прикладом автомата в плече, разом з чутливими дотиками м╕цних, добрих н╕мецьких чоб╕т, в мене тремт╕ли руки й ноги. Я ледве тримався на ногах.

Окупанти, п╕д дулом автомата, повели мене на зал╕зно-дорожн╕й роз'╖зд. Ось таким чином я опинився в н╕мецькому полон╕.

Йдучи п╕д пост╕йну штовханину мен╕ в спину ╕ викрики солдат, я нар╕кав на свою долю, ╕ на свою необережн╕сть. Та ще проклинав тих солдатських нахабн╕в, що в╕д╕брали в мене гвинт╕вку з двома набоями. Я б певне встиг би вбити, чи ранити хоч одного фашиста. А тод╕ м╕г би бути ╕нший розклад тепер╕шнього часу. Можливо на цьому був би чи к╕нець мого страждання, чи рад╕сть маленько╖ перемоги над ворогом. З болем в серц╕ я згадав про свого товариша, Павла. Де в╕н? Що з ним могло трапитись? Чи живий в╕н, чи н╕?

- Так, я знедолений, але м╕й дух Свободи вами не зламаний. Я ще не переможений. Не на того нарвались. При мен╕ комсомольський квиток ╕ я комсомолець. Я буду т╕кати з цього ганебного полону ╕ шкодити ц╕й налагоджен╕й, муштрован╕й н╕мецьк╕й машин╕ нацизму. Псувати буду все, що зможу, при перш╕й нагод╕ скр╕зь ╕ всюди.

Я, в╕рний сво╓му народу, сво╖й Батьк╕вщин╕, ╕ в╕йськов╕й присяз╕, яку я давав. А ще я згадав про присягу, яку я дав Павлу у л╕с╕, б╕ля палаючого багаття.

Я не хот╕в бути людиною без чест╕, бо я слово дав.

Ось так╕ думки висв╕чувались в мо╖й голов╕ м╕ж бол╕сними пов╕домленнями постраждалого т╕ла.

-- Зустр╕ч з Павлом у невол╕.

Через деякий час мене привели на зал╕зничний роз'╖зд. Тут була н╕мецька комендатура. Солдати, що привели мене, здали мене вартовому, який охороняв п╕втора десятка таких, як ╕ я знедолених радянських в╕йськових. В ц╕й груп╕, в центр╕ стояв Павло з п╕дбитим оком ╕ перев'язаною брудною ганч╕ркою рукою. Ми гаряче кинулися один до одного. Невимушен╕ сльози г╕ркоти та н╕жност╕ виступили в наших очах. Ми знову з Павлом були разом, але тепер в н╕мецьк╕й невол╕. Я щиро зрад╕в побачивши товариша. В╕н щось певне придума╓ для нас обох. Ми будемо т╕кати й боротися проти фашист╕в. А вони штовхали нас прикладами та багнетами гвинт╕вок. Били прямо в обличчя з будь - яко╖ причини. ╤ при т╕м рад╕ли, реготали в╕д сво╖х вит╕вок, так видно було, що вони насолоджувались значною перемогою над Червоною Арм╕╓ю на той час.

А я ненавид╕в цих новоявлених господар╕в нашо╖ земл╕, а на д╕л╕ - шкуродер╕в, отру╓них ╕деолог╕╓ю нац╕онал - соц╕ал╕зму.

Я споминаю, як вони в той час вишикували нас - знедолених, полонених солдат в три в шеренги. Тод╕ нам видали по сто грам╕в хл╕ба на людину ╕ повели вс╕х до погребу. А пот╕м, щоб скор╕ш д╕ло в них йшло, вони почали прямо з╕ сход╕в в погр╕б штовхати багнетами нам в спину, з╕штовхуючи вс╕х вниз. Змучен╕ люди в╕д хвор╕б, ран, п╕днев╕льна примусова праця, скупий рац╕он харчування (вода ╕ кусень хл╕ба) не могли втримати р╕вноваги та падали, ч╕пляючись один за одного. Вартов╕ закрили важк╕ зал╕зн╕ двер╕. ╥х жалюг╕дний скрег╕т р╕зко штрикнув вуха ╕ роз╕рвався в голов╕.

Я боляче впав на тверду дол╕вку ╕ добре побив соб╕ ноги, бо на мене теж ще впали як╕сь худорляв╕, ╕ мляв╕ т╕ла. Нас накрила страх╕тлива темнота, сир╕сть ╕ холод старого льоху. Постогнуючи, та кляв все на ч╕м св╕т сто╖ть, ми нарешт╕ якось розм╕стились в ц╕й кам'ян╕й печер╕ - мишоловц╕. Згодом, я призвича╖вся до темряви й насилу в╕дшукав Павла.

Це була перша, незабутня для мене, н╕ч жаху - фашистського полону.

-- Розпов╕дь Павла про те, як в╕н попав у полон.

Павло розпов╕в мен╕, як в╕н сам потрапив у неволю:

-- Це було того ранку, як я рушив з хати, де ми спочивали п╕сля довго переходу по л╕с╕, в розв╕дку.

-- Все в╕дбулося теж раптово ╕ по мо╖й необережност╕, ╕ по в╕йськов╕й неосв╕ченост╕.

-- Я не встиг д╕йти до зал╕зниц╕, як ╕з-за стоячо╖ на кол╕╖ мотодрезини, вискочили два н╕мц╕, - розказував Павло.

-- Один з них, побачивши червоноарм╕йця з червоною з╕ркою на мо╖й п╕лотц╕, вдарив мене прикладом автомата прямо в обличчя. Н╕мець без будь-яких розмов ледве не вибив мен╕ око, яке залилось кров'ю й стало опухле. Я впав на один б╕к, виставивши п╕д себе руку.

-- Steh auf, du, Schwein! П╕д╕ймайся, ти, свиня! - зарепетував другий г╕тлер╕вець до мене.

-- Я, встаючи на ноги, сунув руку до кишен╕, де знаходився наган, - розказував дал╕ Павло.

-- Але другий солдат схопив за мою руку ╕ викрутив ╖╖ мен╕ за спину, а наган висмикнув з мо╓╖ руки. А пот╕м ще щосили вдарив прикладом по руц╕, боляче пошкодивши ╖╖, яка загор╕лась пекельним вогнем. В мене потемн╕ло в очах. Я ледь не втратив св╕дом╕сть.

-- Vorvarst! Vorvarst! Schnell! Schnell!

-- Вперед! Вперед! Швидко! Скор╕ше! - голосно верещали шваби, бол╕сно штовхаючи мене в спину стволами збро╖.

-- Б╕ль пошкоджено╖ руки вирувала в мо╓му глеку, але значн╕, груб╕, неабияк - м╕цн╕ удари нелюд╕в п╕дтримували м╕й х╕д в полон. Конво╖ри як╕ вели мене, вважали мене за партизана. Але коли окупанти привели мене в комендатуру, то роз╕брались, що я солдат - оточенець ╕ таких партизан╕в не бува╓. Це я узнав, тому що я волод╕ю н╕мецькою мовою. А ще я взнав про те, що окупанти в комендатур╕ думають, що партизан╕в в цих л╕сах не ма╓. То ж вони приказали солдатам в╕двести мене в цей погр╕б до в╕йськовополонених, - так зак╕нчив сво╓ опов╕дання Павло.

-- Злигодн╕ в холодн╕м ╕ сир╕м льоху.

Я з тривожними думками, в нев╕дом╕м чеканн╕ для вс╕х, просид╕в разом з Павлом ╕ ╕ншими бранцями ц╕лу н╕ч, та майже ц╕лий день в холодному погреб╕.

Нарешт╕ клацнув замок ╕ в╕дкрились важк╕ двер╕. Денне св╕тло п╕сля темряви осл╕пило нас. Оч╕, обпекло вогнем, наче в╕д смолоскипа. Вони, б╕дн╕ сльозились, плакали в╕д болю, бо такий раптовий перех╕д в╕д тривало╖ темряви до св╕тла бол╕сно ╖м дошкуляв. Тепл╕, ос╕нн╕ промен╕ водночас пестили, як мати, лице ╕ голову.

Сонце низько повисло над горизонтом, лаг╕дно осв╕тлюючи неск╕нченну стр╕чку зал╕знично╖ кол╕╖, яка в╕ддалялась на п╕вденний зах╕д. На двор╕ нас обступила строката Ос╕нь, об╕ймаючи виснажен╕ т╕ла кольору бл╕до╖ поганки. Гнуться в╕д в╕тру б╕локор╕ берези, осипаючи земельку золотом. В блакитн╕м неб╕ з б╕лявими купками бавовни кружляють гам╕рлив╕ чорно - синяв╕ ворони.

Це нам, знедоленим, кр╕зь наш╕ г╕рко - солон╕ сльози посм╕халася гарна, р╕знобарвна ╕ миролюбна Ос╕нь, нав╕ваючи нестерпну журбу. Хоч ос╕ння панорама ╕ захоплювала нас сво╓ю красою, але нам неначе потемн╕в Божий Св╕т, померкли дн╕, путаючись з ночами в╕д невол╕ в сир╕м, холодн╕м погребищ╕. Деяк╕ полонен╕ втратили ╖м л╕к, не знаючи н╕ який наступив день, чи число, бо не знали ск╕льки д╕б провели в ворожому полон╕.

Вартов╕ солдати видали на нашу колону якусь парочку буханок черствого хл╕ба й кожному ╕з нас його припало десь по 100 - 150 грам╕в, та в╕дро води. А п╕сля цього вони нас знову загнали, як худобу на бойню, в той самий льох.

Н╕ч нам ввижалась неск╕нченно довгою. М╕сця для вс╕х нас в льоху було обмаль. Вс╕м лежати й спати не хватало на дол╕вц╕. Лежали на одн╕м боку, або скрутившись, як пес на цепу. Руки й ноги набрякали, дерев'ян╕ли, а все т╕ло нило, та тупим, монотонним болем нещадно верещала кожна кл╕тина, й кожна к╕сточка. Павло розтирав сво╖ он╕м╕л╕ к╕нц╕вки - справжня мука в╕д болю. Пот╕м в╕н пов╕льно п╕дв╕вся. Вставши на ноги, став якось пробиратись до дверей, через дихаюч╕ скелети знесилених полонених. Там Павло заглянув у вузьку щ╕лину м╕ж дверми та одв╕рком, бажаючи узнати коли наступить добрий ранок, а за ним ╕ день. Коли настане бажаний день? - весь час думав ╕ я. Ми, якимись уривками в╕дключались ╕ засипали, хто де м╕г. В╕льного м╕сця не було, так було т╕сно. В погреб╕ нас було ст╕льки, як в консервн╕й банц╕ рибок. Та ми ще довго мучились, поки не наступив бажаний для нас ранок. Тод╕ нас випустили ╕з погребу, дали води, та з╕бравши в колону по тро╓, повели на п╕вдень.

-- Подорож по шпалах на п╕вдень.

Вели нас, бранц╕в, туди, зв╕дки ми недавно, з великими труднощами, голодн╕ й мокр╕ проходили по 10 -15 км на добу, на з'╓днання з╕ сво╖ми червоноарм╕йцями, як╕ били ворог╕в. Марно пропали наша праця ╕ над╕я на зустр╕ч з╕ сво╖ми радянськими людьми.

Нас вели в страшний, не в╕домий св╕т невол╕, де важк╕ й жорсток╕ випробування нестерпно ╕ ненаситно впивались, як голодн╕ пси, в наше життя. Для мене це були перш╕ кроки в жахливому св╕т╕ Полону, ╕ я, як згадую про це, то серце мо╓ холоне...

Неск╕нченою стр╕чкою простягалася зал╕знична кол╕я. Об╕ч не╖ стояли в зелен╕м вбранн╕ розк╕шн╕ ялини та нап╕вгол╕ зн╕чен╕ берези, що сумно проводжали нас в незв╕дану дорогу. Г╕тлер╕вц╕ посилено охороняли нас, незважаючи на наше виснаження. Наша колона рухалась по чугунц╕. Ми йшли переступаючи шпалу за шпалою назустр╕ч сво╖м стражданням в невол╕. Кому з нас пощастить з не╖ повернутись додому? Шваби, помахуючи багнетами, щось розмовляли м╕ж собою, п╕дштовхували задн╕х бранц╕в прикладами, кололи в спину багнетами й несамовито гарчали, як пси.

-- Невеликий пересильний таб╕р в л╕совому сел╕.

Аж п╕д веч╕р бузув╕ри привели нас в маленьке село. Просто на полян╕, серед л╕су стояло дек╕лька хат. Недалеко в╕д тих сумних, осирот╕лих хат, стояла довга стайня, побудована в зруб. Вся п╕вн╕чна ст╕на обросла зеленим, волохатим мохом. В центр╕ цього подв╕р'я стояла криниця. Над нею височ╕в "журавель" з тонкою, довгою жердиною ╕ кованим ковшем. Невелика площа, в як╕й видно була колись посаджена картопля, але не вся викопана ╕ не з╕брана. Оце й був наш новий пересильний таб╕р. Н╕мецька охорона загнала нашу колону в╕йськовополонених в цей винятковий таб╕р. Кер╕вник охорони - унтер-оф╕цер, яка приймала нас, показав рукою на конюшню ╕ звертаючись до нас сказав:

-- Hier kartoffeln, und ein haus.

-- Тут картопля, а там д╕м.

А вартов╕ в цей час стояли на сво╖х постах. Зм╕нн╕ вартов╕ грали в карти. До в'язн╕в н╕хто не нав╕дувався. Прислужник╕в - пол╕ца╖в н╕де не було видно.

-- Як погода м╕ня╓ться дах не пропуска╓ воду? - запитав Павло старожил╕в конячих поко╖в, дивлячись чи добре накрита конюшня.

-- Дах як╕сний, ╕ не прот╕ка╓! - в╕дпов╕ли вони йому.

А в цей час недалеко в╕д криниц╕, просто на д╕лянц╕, де недавно вибрали картопельку, гор╕ло яскраве багаття. У великому казан╕, п╕дв╕шеному на рогачах, варилася картопля. Ми, стомлений, голодний ╕ некерований натовп, побачивши цю смачну картину, митт╓во кинувся на недоварену барабульку. Голод знищив всяку культуру людсько╖ повед╕нки, то голодн╕ люди палицями з сухих дров виймали з казана картоплю одну за другою. П╕дкидували ╖╖ з руки на руку, дули на не╖ й жад╕бно обп╕каючи немит╕ руки, брудн╕ писки та горло, швидко ковтали цю недоварену страву. Ми ╖ли гаряч╕ картоплини на ходу в конюшню, чи стоячи на м╕сц╕. Нав╕ть зм╕нн╕ вартов╕ кинули грати в карти, та вийшли подивитися на нових, голодних дикун╕в. Ввечер╕ вони кр╕м цього винесли нам хл╕ба ╕ вид╕лили його кожному по 200 грам╕в. Видно що ц╕ вартов╕ ще не бачили таких голодних полонених. А ми жад╕бно розтрощували хл╕б ╕ нову порц╕ю не зовс╕м зварено╖ картопельки, бо нов╕, голодн╕ бранц╕ знову вихапували ╖╖ з казана.

Охорона цього табору майже не вм╕шувалася в наше життя. Нам було дивно, що вони не знущаються над нами, не б'ють, як попередн╕ вартов╕. Згодом ми узнали що тепер нас охороняють чехи чи словаки. ╤ коли ми, полонен╕, висипали зварен╕ клубн╕ картопл╕ на виставлен╕ дерев'ян╕ дошки ми ╖х спок╕йно ╖ли. Нам н╕хто не м╕шав ╕ не заставляв н╕чого робити. Та ще охоронц╕ родом ╕з Чех╕╖ чи Словак╕╖ деколи виносили нам сол╕. Лише через пару дн╕в ця традиц╕я зламалася з приходом ново╖ парт╕╖ в'язн╕в. А прожили ми з Павлом ╕ ╕ншими в╕йськовими в'язнями в цьому табор╕ ц╕лий тиждень. Виспались, в╕дпочили, на╖лись вдосталь картопл╕ та хл╕ба. Я став краще себе почувати, а у Павла пов╕льно стухала гематома ока, але пошкоджена рука весь час його турбувала ╕ не давала йому вноч╕ спок╕йно спати.

Нарешт╕ нас, знедолених бранц╕в, вишикували та повели на п╕вдень. Йшли спок╕йно, н╕хто нас не п╕дганяв ╕ не бив, бо нас вели брати - слов'яни. В╕дстаючих в╕йськовополонених ставили в голову колони, та по них ор╕╓нтувалися з якою швидк╕стю йти дал╕. Так ми за два дн╕ д╕йшли до знайомо╖ мен╕ станц╕╖ Батецька.

-- У велик╕м пересильн╕м табор╕ б╕ля станц╕╖ Батецька

Так нас слов'яни - охоронц╕ довели до великого пересильного табору для радянських в╕йськовополонених, де знаходились дек╕лька сотень знесилених людей.

Дув холодний ос╕нн╕й в╕тер, ще й мрячив др╕бний дощ. Ми промокли наскр╕зь, померзли так, що зуб на зуб не попадав, а вогонь розпалювати не дозволяли. Ми з Павлом спинами припали один до одного ╕ так заснули без всяко╖ вечер╕, бо нам ╖╖ н╕хто не приготовив, то й не дав. Вранц╕ нашу колону бранц╕в вишикували й повели дал╕ в тил ворога.

Багато ж╕нок ╕ д╕тей повиносили нам харч╕, але зв╕ропод╕бна наволоч не дозволяла нав╕ть приблизитись ╖м до в╕йськовополонених. А вже передати якусь ╖жу, то тут нова охорона скажен╕ла. Ж╕нок штовхали в придорожн╕ канави, били прикладами прямо в груди. На д╕тей направляли, та наставляли стволи збро╖. Але вс╕ ц╕ люди, що прийшли п╕д таб╕р, кидали те що можна з ╖ди кинути. ╤ кидали здалеку в колону нев╕льник╕в, а харч╕ п╕дхоплювались нашими руками. Та не все можна було зловити. Над тим, що впало, зл╕тали десятки рук с куч╕ полонених. ╥х зразу ж кололи ззаду багнетами, чи били прикладами. По дороз╕ й по ╖╖ узб╕чч╕ валялись черепки розбитих глек╕в ╕ калюж╕ св╕жого чи кислого молока, розбит╕ курин╕ яйця. Це було таке блюзн╕рство, святотатство, наруга над ╖дою ╕ життям людей. Жахливо було дивитись на це знущання. Але прост╕ люди не корились окупантам ╕ хто, як м╕г, допомагав бранцям. Вони кидали нам медикаменти, шапки, онуч╕, одяг, бо деяк╕ з нас були в одних г╕мнастерках ╕ п╕лотках, або без них. Люди ризикували сво╖м життям сво╖ми добрими вчинками для нас.

А нас все дал╕ вели в н╕мецький тил, як стадо приречених на бойню тварин. Хто що зм╕г на ходу закинути з ранку в рот, те й мав на протяз╕ двох д╕б. Бо наш ганебний ╕ тривалий марш тривав дв╕ доби. Н╕ разу нам не дали води напитися. Спрага теж добряче нас мучила. Ми нав╕жено накидались на придорожн╕ калюж╕ спраглими устами, за що одержували куч╕ грубих стусан╕в в╕д охоронц╕в ╕ голод починав знущатися над живим т╕лом. Голод все гостр╕ше р╕зав жив╕т.

Та на ╖жу н╕хто ╕з нас не спод╕вався, бо по об╕ч дороги не було видно н╕ харчових склад╕в, харчувальних заклад╕в, де могли знаходитися наявн╕ харч╕. Павло йшов попереду мене, п╕дтримуючи перебиту руку. Ввечер╕ нас загнали в великий таб╕р розташований посеред поля. Це був новий пересильний таб╕р.

Зморений, виснажений орган╕зм вимагав спокою. Ноги тремт╕ли та п╕дкошувались. Важка мокра шинеля притискала до земл╕, а прилягти не можна ╕ не ма╓ де. Дощ лив без перестанку. Моква, калюж╕ повсюди. Незважаючи н╕ на що я впав на мокру землю ╕ заснув.

Розбудив мене Павло:

-- Ти чого у вод╕ спиш? - трясучи за плече, запитав в╕н мене.

-- П╕дн╕майся, швидко!

Я ледве п╕дв╕вся на ноги. Одяг так вимок, що з нього текло ╕ капало, а холод проймав до к╕сток. Нестерпно бол╕ла голова. Прийшлося тупцювати на м╕сц╕ аж до ранку.

Знущання над радянськими в╕йськовополоненими окупац╕йними н╕мецькими в╕йськами продовжувалося.

А вранц╕ н╕мецька охорона нашу колону знову вишикувала ╕ повела знову на п╕вдень, туди, де ми ран╕ше з ними воювали. А чим дал╕ ми плетучись йшли, то все б╕льше було в╕дстаючих, знесилених, голодних, ранених бранц╕в. Тих в'язн╕в, що не могли йти, шваби просто пристр╕лювали на м╕сц╕, а ми, товариш╕ по нещастю, в╕дтягували в кювети дороги, бо дал╕ ми сам╕ вже не могли ╖х тягнути.

Св╕тилася одна нев╕дом╕сть...

-- Таб╕р ст. Уторгош ╕ по╖здка в таб╕р м. Дв╕нськ

Нас, в╕йськовополонених, вели, а ми ледве рухалися. Та насправд╕ то не вели, а гнали, г╕рш н╕ж тварин. З пост╕йними побоями, без достатньо╖ к╕лькост╕ води й майже без ╖ж╕. Голову обл╕пила бол╕сна мла. Так продовжувалося к╕лька дн╕в ╕ ми ледве доплентались до зал╕зно - дорожньо╖  станц╕╖ Уторгош. Там нас, в'язн╕в,  загнали в новий для нас ╕ досить великий пересильний таб╕р для в╕йськовополонених.

В табор╕ видали по кусочку хл╕ба. П╕сля голодних дн╕в знущань я швидко, з жадобою його з'╖в.

То був дуже смачний хл╕б. Так мен╕ здалося. Але я бажаю, щоб н╕хто у сво╖м житт╕ такого смачного хл╕ба не ╖в.

- Люди добр╕, пам'ятайте ц╕ну хл╕ба, нав╕ть в достатку, - м╕ркував я, з'╖вши свою  крихту. Бо що для голодно╖ людини шматок хл╕ба - це ╕ ╓ крихта.

Другого дня охорона табору перегнала новоприбулих живих скелет╕в з одного блоку табору в ╕нший. ╤ вже там, кожному бранцю, видавали по л╕тр╕ тепло╖, мутно╖ баланди з кукурудзяних в╕дход╕в в як╕й плавала солома ╕ гнила картопля. Але ця баланда для голодно╖ людини була безц╕нною, бо з╕гр╕ла ослаблений з ознобом орган╕зм, та пом╕тно вернула втрачен╕ сили. З'╖вши цю гидотну на вид ╕ на запах смердючу юшку, ми з Павлом п╕шли до ╕нших вор╕т табору. Там я спробував знайти хоч яких тютюнових недопалк╕в, та все було чисто. Павло тим часом слухав про що розмовляють солдати варти м╕ж собою. Нараз╕ над╕йшов н╕мецький оф╕цер ╕ про щось заговорив з вартовим.

-- Виходьте, дв╕ особи! - закричав перекладач, який прийшов разом з оф╕цером.

Ми з Павлом вже були першими б╕ля вор╕т. Нас випустили, та ми вийшли з табору з оф╕цером. Оф╕цер говорив, що треба помити й почистити машину. В нас зажевр╕ла над╕я на втечу з полону в дороз╕. Оф╕цер прив╕в нас до машини й передав нас вод╕ю. Коли вод╕й машини заговорив, що нам робити для потр╕бних д╕й, то Павло кивав головою ╕ казав:

-- Ich verstehe. Я розум╕ю. - Ist das alles? - Це все?

-- - Ja, das ist alles. - Так, це все. - в╕дпов╕в н╕мець, з ц╕кав╕стю дивлячись на Павла, який так добре розум╕в його.

Ми швидко помили в╕д бруду машину зовн╕ й почистили ╖╖ салон.

Похваливши нас за швидке ╕ як╕сне прибирання машини: -Danke. Danke. Дякую. Дякую. - Gut. Gut. Добре. Добре., - вод╕й покликав солдата з караульного прим╕щення ╕ щось сказав йому. Той п╕шов назад ╕ повернувся з двома солдатськими казанками повними гречано╖ каш╕, та в газет╕ ще були скоринки хл╕ба. Усе це безц╕нне багатство для нас, в╕н висипав у розстелену солдатську протидощову накидку Павла. Пот╕м цей часовий в╕дв╕в нас у таб╕р.

-- Це добре!  - сказав Павло, - ми два три дн╕ будемо жити безб╕дно.

Кашу ╖ли вноч╕ п╕д протидощовою - накидкою, щоб не турбувати голодних товариш╕в. На вс╕х все одно не вистачило б, а кашу д╕лити вдень по ложц╕ голодним не було сенсу. Павло читав н╕мецьку газету ╕ см╕ючись говорив:

-- Тут н╕сен╕тниця якась написана, а того що ми хот╕ли б д╕знатися, не ма╓. Це духовна газета для г╕тлер╕вських солдат╕в.

На трет╕й день нас, в'язн╕в, повели на вокзал. На запасн╕й кол╕╖ стояли темно-зелен╕ товарн╕ вагони. Посадку в╕йськовополонених наша охорона проводила, мабуть, як чорти гр╕шник╕в в Пекл╕, в казани. Фашисти п╕дштовхували бранц╕в прикладами, кололи багнетами, щоб загнати ╖х у вагони. Вагони переповнювали так, що стояти не було де. Полонен╕ л╕зли п╕д ноги ╕ншим, рятуючись в╕д удар╕в, лиш би швидше забратись у вагон. Натиск натовпу був такий, що Павло попав у сус╕дн╕й вагон. Деяк╕ знедолен╕ не могли довго стояти на опухлих в╕д голоду ногах. Вони падали на п╕длогу вагона, волали в╕д болю, просили допомоги. По вс╕й станц╕╖ знялися аж до хмар жахлив╕ крики й зойки поранених. Сильн╕ш╕ бранц╕ п╕дводились на ноги, а слабш╕ залишалися лежати на дол╕вц╕ вагону. Я деякий час тримався на ногах, бо знав: упаду - к╕нець. Пов╕тря в вагон╕ стало густим, нам не хватало кисню. Мучила спрага - в╕чна супутниця полонених. Ск╕льки пройшло часу я й не пам'ятаю. Я втратив св╕дом╕сть. Мене привела в себе громопод╕бна команда:

- Setz dich! Alle setzen sich! - Вс╕м с╕дати! Вс╕м с╕дати!

Що це таке ╕ для чого це робилось я не знаю. Виявилося що для сид╕ння необх╕дно б╕льше м╕сця. С╕даючи, одн╕ омари збивали з н╕г ╕нших привид╕в. А т╕ бранц╕ падали на сидячих, але й д╕ватись вс╕м нам було н╕де. Вагон був не гумовий, в╕н не м╕г розширитись. По вс╕й окруз╕ п╕днявся не людський лемент. Б╕ль розривала голову, починаючи з барабанних перетинок вух, через скрон╕ й т╕м'ячко намагаючись втекти геть з пекельних вагон╕в чорт╕в. Та б╕ль не могла втекти разом з нами, вона кип╕ла в нас, як смола в пекл╕.

Я сид╕в на нижн╕х т╕лах, а на мен╕ ╕нш╕, та так продовжувалося, перекручувалось нечуваними прошарками. Поранен╕ й ослабленн╕ в'язн╕ падали на сп╕д. Б╕льше вони не п╕дводились. Не розум╕ю для чого нас - в╕йськовополонених так трамбували у вагони. Можливо це був в╕дб╕р здорових бранц╕в для ф╕зично╖ прац╕, надал╕, в ╖хньому, н╕мецькому "Фатерлянд╕". На зупинках померлих людей витягували з зелених душогубок ╕ вантажили на порожню платформу.

-- Поц╕лунок пан╕ Смерт╕ та Божа, не ч╕тка усм╕шка до мене

Незабаром я знову втратив св╕дом╕сть.

Я повол╕ проходив до тями.

- Стояла морозна, ясна н╕ч. На мене позирали байдуж╕, блискуч╕ зор╕. Холод володарював у окруз╕. Монотонно стукотять колеса не музичним твором по рейках чугунки.

Холод, стук ╕ чудов╕, далек╕ зор╕ - це те, що привело мене до св╕домост╕. В╕дчуваючи сильний холод, я п╕дв╕вся.

-- Де це я? Що з╕ мною? Можливо це ще галюцинац╕╖? - запитував я сам себе.

Я не м╕г пов╕рити, що у вагон╕ так може бути. Бо ще зовс╕м недавно мен╕ було не продихнути.

-- А де ж взялися зор╕?

Я руками помацав навкруги себе. В╕дчуваю: лежать люди, але вони чомусь зовс╕м холодн╕.

З╕ страху я запитав:

-- Де ми? Що трапилося?

Тиша. Мен╕ н╕хто не в╕дпов╕в. Потяг ╕де повним ходом, в╕тер шуму╓ над головою, а неб╕ мерехтять зор╕.

Нарешт╕ я збагнув: - Мене певне викинули на платформу до мерц╕в. А на св╕жому пов╕тр╕ я ожив.

Але що робити?  Дуже болить голова, тремтять руки та ноги, тягне на блювоту. Потяг мчить у темряв╕, постукують р╕вном╕рно колеса.

- Може стрибнути з платформи, та втекти в╕д душогуб╕в. Десь же ╓ нормальн╕, сп╕вчутлив╕ люди. Може ми про╖хали ще не далеко. Ось недалеко, за пару метр╕в, в╕д мене воля. Але я не можу п╕двестись. Хоча борт платформи низький, але мен╕ його не перел╕зти.

Я вир╕шив на пов╕льн╕м ходу потягу перевалитись через борт платформи, бо зараз я роз╕б'юся. Через деякий час, потяг спов╕льнюючи х╕д, п╕дходив до невелико╖ станц╕╖. Я тихенько присунувся до борту, схопився за нього рукою ╕ п╕дв╕вся на кол╕на.

- Ось зараз я ляжу животом на борт ╕ звалюся на землю. Головне: не впасти сторч головою.

Я хот╕в встати з кол╕н. Раптом мо╖ спод╕вання вмить розс╕ялись, як с╕рий поп╕л. В цей час з сус╕днього вагона, на передн╕й площадц╕ блимнув кишеньковий л╕хтарик. ╤ охоронець Фр╕ц перескочив на платформу з мерцями, як чорний крук, на курча, накинувся на мене. В╕н повалив мене на бездиханн╕ т╕ла в'язн╕в.

-- Sie Hund hat krachzte?! - Ти собака, ще не здох?! - так, мабуть, вигукнув мен╕ цей гад - шваб, - подумав я.

Фашистський пес рвучко скинув мене з платформи на землю. Я вдарився плечем об шпалу ╕ знепритомн╕в. Пот╕м мен╕ розказали, що цей н╕мець з чортячими замахами за ногу мене привол╕к до дверей вагону. Сильн╕ш╕ хлопц╕ з вагона закинули мене в зелену душогубку. Вартов╕ зачинили двер╕ вагону. Мен╕, товариш╕ по нещастю, дали пару ковтк╕в яко╖сь мутно╖ р╕дини, под╕бно╖ до води, щоб я прийшов до тями. По╖зд годинами стояв на нев╕домих станц╕ях, на запасних кол╕ях, пропускаючи н╕мецьк╕ в╕йськов╕ ешелони на п╕вн╕ч. Я намагався знову встояти на ногах з ус╕х сил, щоб не попасти трохи сильн╕шим злидням п╕д ноги.  Повол╕, штовхаючи, мене затерли в куток вагону. В темнот╕ я намацав зал╕зне к╕льце, за яке вчепився рукою. Тепер мен╕ легше стало стояти. Так в цьому кутку я простояв до ранку. Коли добре розвиднилось, я пом╕тив таке саме к╕льце на друг╕й ст╕нц╕ вагону, ╕ прив'язавши до цих к╕нець к╕нц╕вки солдатсько╖ протидощово╖ накидки, подаровано╖ Павлом, то змайстрував щось на подоб╕ дитячо╖ колиски, чи люльки. Сус╕ди охоче допомогли мен╕ забратись в не╖, знаючи що ╖м буде в╕льн╕ше стояти. В ц╕й люльц╕ я швидко заснув ╕ проспав ц╕лу добу. Проснувшись я побачив так╕ ж колиски у кожному кутку вагону.

10) Латв╕я, таб╕р Шталаг-340 м. Дв╕нськ, тепер╕шн╕й Даугавп╕лс.

Нарешт╕ ми при╖хали в Латв╕ю, в м╕сто Дв╕нськ, тепер╕шн╕й Даугавп╕лс.

- Почалася висадка з вагон╕в б╕дних пасажир╕в без речей. Нас, в╕йськовополонених, вишикували в колони та повели у величезний таб╕р Шталаг-340. Павло мене знайшов ╕ йдучи поряд з╕ мною п╕дтримував мене л╕вою рукою.

На той час мен╕ все було байдуже. Я почував себе надто погано:  паморочилось в голов╕, оч╕ закривала якась жовто - синя пл╕вка. Для мене все потемн╕ло в очах. Ноги майже не тримали мого т╕ла, тремт╕ли руки й бив по т╕лу нервовий т╕к. Весь прибулий ешелон полонених фашисти загнали в один не великий блок табору. Стало страшенно т╕сно, крайн╕х бранц╕в дуже приперли до колючого дроту першо╖ огорож╕. Гостр╕ шпил╕ рвали одежу, т╕ло, руки, обличчя. Через к╕лька годин нас переганяли в ╕нший блок по п'ять ос╕б. Вели попри велик╕ чорн╕ котли, з яких видавали по л╕тру запарено╖ баланди з кукурудзяних в╕дход╕в. Я, з'╖вши свою порц╕ю гидко╖ юшки, разом з Павлом наблизились до вор╕т табору. Перед нами проходила черга нещасних бранц╕в до казан╕в. В очах кожного гор╕ло бажання отримати ту м╕зерну порц╕ю харч╕в. Але не вс╕м вдавалося вгамувати божев╕льну стих╕ю голоду. Бо якщо н╕мцю - чортяц╕ могла не сподобатись якась особа (хворий, закривавлений, поранений, надто брудний), то м╕г стукнути носком чобота по посуд╕ ц╕╓╖ людини, опер╕щити нагайкою ╕ перегнати в ╕нший блок. Пом╕чники - пол╕ца╖ дивилися на це, як на виставу. Голосно реготали та плескали долонями бузув╕ру. Фр╕ци горланили:

-- Юда! Штал╕н! (Стал╕н) Комун╕ст!

Незабаром почав накрапати дощ. Знедолен╕ швидко розходились по бараках - землянках. Я з Павлом зайняли соб╕ м╕сце посередин╕ бараку на верхн╕х нарах.

Щоби вс╕м хватило м╕сця на нарах, то Павло взяв кер╕вництво в барац╕ у сво╖ руки, та вс╕х влаштовував, вкладав на один б╕к. Кожного в'язня просив запам'ятати свого правого ╕ л╕вого сус╕да, щоб не загубити свого м╕сця. Зморен╕ важким пере╖здом полонен╕ падали з н╕г. Якнайшвидше хот╕лося лягти, дати в╕дпочинок перенапруженому орган╕зму. Через деякий час по команд╕ Павла, вс╕ полонен╕ переверталися на ╕нший б╕к.

Для поранених Павло вид╕лив окремий куточок. Там вони могли в╕льн╕ше лежати.

Пол╕ца╖ чорними воронами л╕тали по бараках, в╕дн╕маючи все ц╕нне, що залишилося у полонених. В кого були добр╕ чоботи теж в╕дбирали, а на зам╕ну давали стоптане взуття зняте з мерц╕в. Ц╕ зрадники були р╕зних нац╕ональностей, але в цьому табор╕ було б╕льше зрадник╕в татарського походження з Криму. ╤ цей зрадницький ╤нтернац╕онал весь час нишпорив по бараках. Вони шукали ╓вре╖в, ком╕сар╕в, комун╕ст╕в. Ц╕ злорадн╕ нюхач╕ зганяли ╖х з нар ╕ вели на розправу до фашист╕в. З ц╕кав╕стю ╕ см╕хом дивилися вони на нелюдськ╕ знущання, як╕ чинили фашисти над радянськими людьми. ╥хн╕ черств╕, огидн╕ душ╕ не мали н╕ сов╕ст╕, н╕ жалю.

Так проходив день за днем тривожно, важко ╕ сумно. Кожен день, певно не по одн╕й сотн╕ знедолених вивозили в братськ╕ могили. Три групи гробокопач╕в ╕ дв╕ групи воз╕╖в мертвих працювали щоденно. Баланду ╖м давали два рази в день. П╕д час виходу ╕з табору для проведення похоронних д╕й померлих полонених, похоронну команду харчами п╕дтримувало м╕сцеве населення. Т╕льки продовольч╕ продукти спершу ретельно перев╕ряла озбро╓на охорона, боячись, щоб бранцям в руки не попала зброя. Лише тод╕ продукти в╕ддавали кер╕вникам груп. Та ц╕ копач╕ й похоронц╕ через короткий час ставали неспроможн╕ ф╕зично виконувати сво╖ обов'язки. ╥ди все ж було обмаль, до того ж полонен╕ були дуже стомлен╕, знесилен╕, бо ╖х тижнями гнали, як ╕ нас, ╕ майже не годували. Тому то б╕льша частина цих команд видихалася в╕д важко╖ ф╕зично╖ прац╕.

Спостер╕гаючи цю жахливу картину, Павло, звертаючись до мене, сказав:

-- Н╕!  Я, на цю роботу не п╕ду!

-- Так само не п╕ду фашистам служити. Хай краще мене винесуть вперед ногами, н╕ж я понесу мерц╕в, за таке м╕зерне харчування. До сво╖х собак, як╕ ╖м служать, н╕мц╕ в╕дносяться в сто раз краще, н╕ж до нас - людей.

-- Так, що я, з таким в╕дношенням до мене, категорично в╕дмовляюсь до сп╕вроб╕тництва з нацистами. Я не стану перед ними на кол╕на.

-- А де ж вих╕д з цього становища? Що ж робити? - запитав я.

-- Андр╕й, не занепадай духом. Ще прийде час ╕ ми будемо боротися з нацистською чумою, яка хлинула на нашу землю, несучи темряву, смерть ╕ безправ'я.

На той час в деяких бараках лютував тиф. Охорона перевела робоч╕ команди в ╕нший блок. З ними п╕шли й пол╕ца╖, бо вони боялись п╕дчепити хворобу. З цього дня вони нас майже не турбували. В табор╕ встановився ╕нший розпорядок. На добу в'язню вранц╕ видавали баланду, ложку гнило╖ к╕льки та сто грам╕в хл╕ба. ╤ на цьому зак╕нчувався наш робочий день. Що хочеш те й роби до наступного ранку.

Пройшло к╕лька тижн╕в в цьому табор╕. Ми з Павлом встигли в╕дпочити. Просиджували довг╕ ос╕нн╕ ноч╕, без св╕тла ╕ тепла, обдумуючи десятки вар╕ант╕в втеч╕ з полону. Але ми н╕ одного б╕льш менш виг╕дного вар╕анту з цих обставин не могли в╕дшукати.

Та ось одного ранку Павло запитав нос╕я мерц╕в ╕з похоронного гурту:

-- Вас дуже ретельно охороняють п╕д час роботи п╕сля виходу ╕з табору?

-- Зразу не дуже пильно охороняли, - в╕дпов╕в той. Люди були на той час слабосил╕ й рухалися, як черепахи. А зараз стали охороняти набагато ретельн╕ше, бо в нас були спроби втеч╕. Та вт╕кач╕в сп╕ймали. Вони не далеко в╕д╕йшли. ╥х н╕мецьк╕ в╕вчарки по сл╕ду швидко наздогнали та в табор╕ розстр╕ляли. А м╕сце де ми працю╓мо огороджене колючим дротом.

Щоб не мати н╕яких п╕дозр до себе, Павло не продовжив подальшу розмову з нос╕╓м похоронно╖ команди.

На другий день, п╕сля сн╕данку, Павло н╕чого мен╕ не кажучи, п╕шов до вор╕т, де стояв вартовий. Я п╕шов сл╕дом за ним пошукати недопалки б╕ля вартового. Там ми побули к╕лька годин. Павло весь час прислуховувався до розмови часових м╕ж собою. Пол╕ца╖ нас не турбували, вони жили в ╕нш╕м блоц╕. Там вони день ╕ н╕ч грали в карти. Повертаючись в барак Павло рад╕сно сказав мен╕:

-- Москва ╕ Лен╕нград не зайнят╕ фашистами.

-- Пол╕ца╖ з н╕мцями брешуть що Москв╕ та Лен╕нграду капут. Буде ще ╕ ╖м капут. В╕н не за горами. Я дуже ненавиджу цих пол╕ца╖в, ╕ цих навушник╕в - стукач╕в. Вони з╕ сво╖ми приб╕чниками, що продали себе за черпак баланди, видали фашистам сотн╕ наших пол╕тпрац╕вник╕в, командир╕в, ╓вре╖в ╕ циган. Ц╕ зрадники створили у цьому табор╕ так╕ обставини, що ми не можемо в╕льно розмовляти серед сво╖х товариш╕в. Все це ╖х паскудна справа.

Тут у цьому табор╕ ╓ один вартовий - чех. По - мо╓му, в╕н антифашист. Тоб╕ треба з ним побалакати. Я тебе дечого п╕дучу, про що з ним говорити. Тоб╕, укра╖нцю, легко буде розмовляти з╕ слов'янином. Будеш вести з ним розмову, а я послухаю, що в╕н буде тоб╕ в╕дпов╕дати. В╕н об╕цяв мен╕ завтра винести хл╕ба.

На другий день, п╕сля роздач╕ баланди, я з Павлом стояли б╕ля вор╕т, але пол╕цай швидко нас прогнав:

-- Чого стовбичите один з другим?

-- Бачу спина чешеться. Ану, марш в барак!

Ми швиденько п╕шли в╕д вор╕т, щоб не спровокувати на позачергове побиття нас зрадником. Десь через годину ми повернулися до вор╕т знову. Незабаром на варту заступив чех. Т╕льки хот╕ли почати розмову, як в таб╕р зайшов пол╕цай. В╕н миттю накинувся на мене ╕ Павла. В цю мить вартовий - чех зупинив його ╕ наказав передати нам паперовий згорток, в якому були скоринки хл╕ба, обгорнут╕ н╕мецькою газетою. Обер - пол╕цай вирячив налит╕ кров'ю оч╕, але наказ солдата вермахту виконав. В╕н в╕ддав Павлов╕ пакунок ╕ скоса зиркнувши на нас закричав:

-- Мерщ╕й в барак!

-- Хай стоять. Все добре, а ти можеш ╕ти, - сказав солдат, ╕ ще показав йому рукою вперед.

Розкладаючи по кишенях скоринки хл╕ба, я намагався пригадати т╕ речення, як╕ навчив мене Павло. А в╕н ходив б╕ля вор╕т н╕бито шукав тютюнов╕ недопалки ╕ сл╕дкував, коли появляться фашисти щоб завчасно попередити мене. Нарешт╕ обер-пол╕цай вийшов з табору. В╕н пов╕в з собою на розправу якогось бранця. Зачиняючи ворота, в╕н сердито зиркнув на Павла. Обер-пол╕цай н╕чого не промовив, штовхнув свою жертву грубою качалкою ╕ швидко сховався в туман╕.

-- Кого в╕н пов╕в?  - запитав я Павла.

-- Не зна╓ш кого? Або ╓врея, або ком╕сара, кого ще в╕н б╕льш потягне, - тихо в╕дпов╕в мен╕ Павло.

Тод╕ я п╕дбираючи н╕мецьк╕ ╕ польськ╕ слова не см╕ливо запитав вартового - чеха:

-- У вас, на Батьк╕вщин╕ теж бувають так╕ густ╕ тумани, як тут?

-- Бувають, але значно п╕зн╕ше. У нас, в мо╖й Батьк╕вщин╕, сто╖ть ще ясна тепла погода.

-- У нас, в Укра╖н╕, теж ще тепло, - п╕дтримав розмову я.

-- О, Укра╖на, добже! Гут!  - сказав чех.

-- Мабуть, я б╕льше не побачу сво╓╖ Укра╖ни, тут вс╕м нам буде капут, - з журбою в голос╕ промовив я.

Чех з хвилину мовчав, вдивляючись у непроглядну зав╕су густо╖ мли ╕ нарешт╕ тихо в╕дпов╕в:

-- Нам - чехам важко ╕ сов╕сно дивитись на брат╕в слов'ян, яких проклят╕ шваби сотнями щодня вивозять у братськ╕ могили.

-- Але що ми можемо зробити? Таких як я, шваби на фронт не посилають, не дов╕ряють. А ми тут мусимо слухатись: дома наш╕ р╕дн╕, а там господарюють шваби.

Нарешт╕ Павло сам р╕шив вступити з чехом в розмову:

-- Дорогий брат - слов'янин, чи не буде помилково назвати вас товаришем?

-- О, товариш - це файне слово.

Солдат - чех ще довго розмовляв з Павлом, часто вживаючи чеськ╕ та польськ╕ слова. Мабуть, в╕н погано волод╕в н╕мецькою мовою. В╕н розпов╕дав Павлов╕ про г╕рку долю чехословацького народу п╕д окупац╕╓ю г╕тлер╕вц╕в, як╕ вже давно там господарюють. Раптом, з комендатури, вийшов н╕мецький оф╕цер. Вартовий прогнав нас погрожуючи збро╓ю. Ми в╕д╕йшли дал╕ в╕д вор╕т. Коли оф╕цер зайшов до якогось прим╕щення, ми знову наблизилися до вор╕т з постовим солдатом.

В╕н, схвильований болючими  спогадами про свою Батьк╕вщину, ходив б╕ля вор╕т, опустивши голову додолу. Павло п╕д╕йшов ще ближче ╕ тихо запитав:

-- Чи зможеш ти нам допомогти вибратися з цього табору Смерт╕ - Шталаг-340?

Чех щось в╕дпов╕в Павлов╕. Мен╕ дал╕ не було чути ╖хньо╖ розмови. Я ходив вздовж колючого дроту огорож╕, пильно оглядаючись навкруги, щоб сюди зненацька не над╕йшли г╕тлер╕вц╕. Бо в той час вже пов╕льно розс╕ювався туман ╕ виглянуло сонце, та пов╕яв холодний в╕тер. А ось ╕ далеко за комендатурою показалася нова зм╕на караульних солдат. Ми пов╕льно п╕шли соб╕ в барак. С╕ли на сво╖ м╕сця. Павло мовчки читав н╕мецьку газету. Але якщо хтось п╕дходив до нього в╕н крутив газетою ╕ просив допомогти в переклад╕ надрукованих статей, але серед присутн╕х таких не було.  Павло скоро прочитав "В╕домост╕ з╕ Сх╕дного фронту". В╕н сховав газету в кишеню ╕ тихо сказав:

-- Н╕мцям п╕д Москвою приходиться важко. Вони т╕льки хваляться, а пол╕ца╖ ╖м т╕льки п╕дсвистують. Сам╕ н╕чого толком не знають. Лен╕нград в наших руках. Андр╕й, ми зараз п╕демо на св╕же пов╕тря ╕ там я тоб╕ дещо розпов╕м.

Коли ми вийшли з барака, сонце низько повисло над горизонтом, поливаючи помаранчевим пром╕нням наш таб╕р Шталаг-340. Ми стояли неподал╕к сьомого барака ╕ виймаючи ╕з кишень сух╕, черств╕ шматочки хл╕ба хрумкали ним. Неспод╕вано Павло тихо, але урочисто сказав:

-- Ось тут, за цим бараком чех об╕цяв прор╕зати д╕ру в дротян╕й огорож╕, коли буде вартувати на ц╕й сторон╕. Тод╕ ми повинн╕ почекати до четверто╖ години ноч╕. Тож ми можливо нарешт╕ вирвемось на ст╕льки оч╕кувану волю ╕з цього табору смерт╕. Чех наказав лише в останню хвилину пов╕домити сво╖х сус╕д╕в про вих╕д на свободу. Т╕льки тод╕, як буде перер╕заний колючий др╕т внутр╕шньо╖ та зовн╕шньо╖ огорож╕, вт╕кач╕ тихо, один за одним нехай п╕дходять до д╕ри, ╕ беззвучно прол╕зають зв╕дси на волю. В╕н об╕цяв випустити на волю сотню, чи дв╕ сво╖х брат╕в - слов'ян. Може кому ╕з них пощастить залишитися в живих п╕сля в╕йни. Вони в╕чно будуть дякувати нев╕домому ╖м рят╕внику, йому - чеху, за вих╕д свободу з табору Смерт╕ - Шталаг-340 м╕ста Дв╕нська.

Не знав Павло, що в цьому сьомому барац╕ тод╕ були його друз╕ Данило з Миколою. Т╕льки п╕зн╕ше в╕н про це дов╕да╓ться. А таб╕р був великий з великою к╕льк╕стю барак╕в. А ми не ходили по них, бо за це нас наказували - били пол╕ца╖. Щоб ми - бранц╕  не гуртувалися, не сп╕лкувалися, бо гурт - це сила. А сила була спроможна на народження непок╕рних бранц╕в. Тож тут у табор╕ д╕яли так╕ жорстк╕ правила.

Данило був знайомий Павлу ще з╕ фронту. То ж на той час вони обо╓ не знали, що ╖х сп╕ткала однакова доля ╕ вони знаходилися через 5 барак╕в.

В нестерпному чеканн╕ пройшов день, другий, а наш рят╕вник не сто╖ть на посту б╕ля сьомого барака, а б╕ля вор╕т варту╓. В╕н деколи виносив нам сух╕ скоринки з хл╕ба ╕ голландського сиру, за що ми були йому безмежно вдячн╕. Ми добре знали, що наш знайомий солдат попаде на цей пост т╕льки тод╕, коли його назначить г╕тлер╕вський оф╕цер.

З великою над╕╓ю ми чекали т╕╓╖ години свята Свободи. Чекали довго, понад тиждень. Ось нарешт╕ наш чар╕вник по наданню Вол╕ знедоленим появився на посту на п╕вденно - сх╕дн╕й сторон╕ табору.

Цього дня, ми, як ╕ повсякденно, вийшли подивитися де варту╓ чех. Це було десь о десят╕й годин╕ ранку. Павло п╕д╕йшов до огорож╕, де вартував слов'янин. Прив╕тавшись, Павло запитав його:

-- Ну, як наша справа? Вона буде в д╕╖?

-- Все буде добре, ц╕╓╖ ноч╕, о четверт╕й годин╕, - тихо в╕дпов╕в в╕н.

Ми з Павлом зразу ж п╕шли в прим╕щення бараку.

Ми були рад╕сн╕ й схвильован╕.

- "Ц╕╓╖ ноч╕ - о четверт╕й", - струмувала думка про Волю у наших гарячих глеках. А в пакунку, що передав слов'янський солдат, були, як завжди, скоринки хл╕ба. Павло розд╕лив ╖х на дв╕ частини, але б╕льшу дав мен╕.

Я ще був не надто здоровий, п╕сля поц╕лунку пан╕ Смерт╕. Ми з нетерп╕нням чекали вечора, ноч╕, а дал╕ четверто╖ години, та майбутньо╖ Вол╕.

11) Втеча з табору Шталаг-340 м. Дв╕нська - Латв╕я

Годинника в табор╕ н╕хто з полонених не мав. У нас ╖х вс╕ забрали в╕йськов╕ н╕мецьк╕ мародери, як сво╖ в╕йськов╕ трофе╖. Та ми вже привикли ор╕╓нтуватися по зм╕н╕ часових на постах по периметру табору. Вже було десь за оп╕вн╕ч часу. Я з Павлом сид╕ли в сирому барац╕, п╕д╕гнувши п╕д себе ноги. Сид╕ли мовчки. Ми про втечу н╕кого ще не пов╕домляли. Бо якщо взнають в'язн╕ про те, що буде прор╕зана д╕ра, то вс╕ до одного п╕дуть з барака. А тод╕ п╕дн╕меться весь блок табору з бджолиним гулом. Шум насторожить вартових ╕ вони будуть стр╕ляти з веж╕. А пот╕м по тривоз╕ виб╕жить весь караул ╕ операц╕я "Втеча" буде зак╕нчена з великими людськими втратами. Десь о четверту годину ноч╕ я з Павлом вийшли з барака. Пройшовши з п'ять метр╕в в╕д входу, ми притулилися до ст╕ни бараку ╕ зача╖лись. Темно. Хто сто╖ть на варт╕ не в╕домо. Ми точний час без годинника не зна╓мо. Запитувати у часового, який зараз сто╖ть - великий ризик. Якщо це буде не чех, то ╕нший служака може вистр╕лити в нас.

-- Ми будемо чекати - вартувати на ту дорогу для нас хвилину, коли нам зроблять д╕ру в колюч╕й огорож╕, - говорив м╕й товариш. Ми ╖╖ не повинн╕ про╜авити.

Сто╖мо, чека╓мо. Пройшло понад п╕вгодини, чи б╕льше часу. До реч╕, Павло в той час не знав, що десь за ст╕ною знаходилися його фронтов╕ товариш╕ Данило Лукашов ╕ Микола Аверк╕н.

Та ось нарешт╕ ми почули важк╕ солдатськ╕ кроки за колючою огорожею недалеко в╕д сьомого барака. Це йшла зм╕на вартових. Незабаром, за хвилин п'ять, вс╕ солдати на постах зм╕нялись. Стара зм╕на часових п╕шла в караульне прим╕щення. Настала тиша. Довго тягнулись л╕чен╕ хвилини. Це були хвилин рад╕сного чекання. Нараз╕ ми почули обережне шаруд╕ння ╕ рад╕сне для нас:

-- Клац! Клац!

-- Р╕же! - схвильовано промовив Павло.

Було тихо, лише пом╕ж бараками рвучко свист╕в в╕тер. Ми, прича╖вшись, чекали коли чех буде р╕зати другу л╕н╕ю колючо╖ огорож╕. Знову почулися т╕ ж звуки розтину металевого дроту. Тод╕ ми швидко зайшли в св╕й барак. Я розбудив сус╕да по нарах ╕ пошепки йому сказав:

-- Слухай уважно, за сьомим бараком ╓ прох╕д на Волю. Т╕льки потр╕бна обережн╕сть. Ти пов╕домля╓ш свого сус╕да ╕ через якусь хвилину - виходите. А т╕ в свою чергу, пов╕домляють ╕нших товариш╕в. Будьте стриман╕, а головне, не сп╕ш╕ть, щоб не утворювати пробки у дверей, чи б╕ля д╕рки в дротян╕й огорож╕.

Ми залишили барак. Д╕рка була вже готова. Навкруги тихо. Т╕льки в╕тер посвистував м╕ж дротами.

Через д╕рки прор╕зан╕ чехом я з Павлом швидко вибрались на Волю. Ми не знали, яка доля нас чека╓ надал╕. Чех дав Павлу невеликий пакунок, акуратно загорнутий в газету. В╕н побажав нам щасливо╖ дороги. Попрощавшись, ми з╕ вдячн╕стю подякували чеху за необмежену допомогу ╕ зникли в темряв╕. Напрямок у нас був - це невеликий л╕сок. В╕н у нас був за ор╕╓нтир. Павло ще за к╕лька дн╕в до втеч╕ вибрав його, щоб не потрапити на околицю м╕ста Дв╕нськ (Даугавп╕лс - тепер). Напружуючи вс╕ зусилля ми рухалися на зах╕д, спод╕ваючись що ╕нш╕ вт╕кач╕ будуть ╕ти на сх╕д, чи на п╕вденний сх╕д. Це було зроблено для того, щоби вт╕кач╕ розс╕ялись ╕ г╕тлер╕вцям не хватало таб╕рно╖ охорони для пошуку нас внасл╕док нашого розс╕яного розпорошування.

Ми спочатку рухались на п╕вденний зах╕д, а пот╕м на п╕вн╕чний, щоб збити з пантелику пересл╕дувач╕в.

-- Як важко йти, - шепочу я товаришу, - мен╕ треба хоч би трохи в╕дпочити. Я валюся з н╕г.

-- Ще трохи пройдемо ╕ будемо в╕дпочивати, - сказав Павло. Мабуть, вже десять к╕лометр╕в пройшли.

Нам здавалось, що дуже швидко св╕та╓. Дув рвучкий в╕тер. Чорн╕ хмари низько тягнулися над землею. А ось ╕ розтанули досв╕тн╕ сут╕нки.

12) Балт╕йський хут╕р - Латв╕я.

Ось нарешт╕ у нас на горизонт╕ появився якийсь латв╕йський хут╕р.

╤ в наших мозках заро╖лись думки:

- Куди ╕ти? До яко╖ хати? Хто в н╕й живе, друг чи ворог?

Бо ми не мали певних в╕домостей, про те, як м╕сцев╕ жител╕ - латиш╕ в╕дносяться до солдат╕в - вт╕кач╕в з н╕мецького табору для радянських людей. Це тому, що латиш╕ лише р╕к як вв╕йшли до складу Радянського Союзу. Ми з Павлом про це знали, тому так довго роздумували: що робити.

-- Треба шукати б╕дняцький хут╕р. Б╕дняки нам допоможуть. - висловив я свою думку.

-- Так. Правильно! Вони теж ненавидять фашист╕в, - в╕дказав мен╕ Павло.

-- Нам необх╕дна ╖хня допомога, - кажу я Павлов╕.

-- Нам необх╕дн╕ харч╕, ╕накше ми загинемо.

-- Та я розум╕ю це, як ╕ ти. Треба п╕д╕йти й розв╕дати, що й до чого, - в╕дпов╕в м╕й побратим.

В це час довкола вже розвиднилося. Крижаний в╕тер, що в╕льно гуляв по цих просторах повол╕ вщухав. Ми направились до одинокого сараю, який знаходився трохи на в╕ддал╕ в╕д жило╖ буд╕вл╕. П╕д╕йшовши ближче, ми вчули ароматний подих запашного с╕на, що було заготовлене худоб╕ на зиму.

-- Ми тут будемо в╕дпочивати й зв╕дси будем вивчати м╕сцев╕сть, та як поводяться мешканц╕ хутор╕в, як╕ тут живуть, - виклав свою ╕дею м╕й товариш.

По похилому скату с╕на, допомагаючи один одному, ми ледве видряпалися на верх╕вку ц╕╓╖ скирти. Закопавшись в с╕но з головою, ми дали бажаний в╕дпочинок стомленому, виснаженому т╕лу - орган╕зму. В╕дпочивши й з╕гр╕вшись в с╕н╕, Павло витяг з кишен╕ засушен╕ й заготовлен╕ хл╕бн╕ тонк╕ скоринки хл╕ба. В╕н вид╕лив по парочц╕ ╖х кожному з нас, а ╕нш╕ сховав в кишеню. Ми довго розсмоктували ц╕ скоринки, розтягуючи задоволення. Пот╕м м╕й старший товариш - лейтенант поповз до маленького в╕конечка спостер╕гати, що робиться навкруги.

-- Ввечер╕ п╕демо в напрямку Б╕лорус╕╖, на п╕вденний сх╕д, - думав я, лежачи на с╕н╕.

-- Хай Павло вир╕шу╓ наше майбутн╓. Може йому самому прийдеться йти. Але Павло мене не залишить, - м╕ркував я.

-- Про це я знав. ╤ на душ╕ стало св╕тл╕ше. Але ж я зовс╕м хворий ╕ далеко не зможу ╕ти.

-- Ох, о хох! Щ╕льно в лоб б'╓ горох! Яка не рад╕сна наша воля. Нам за н╕ч потр╕бно пройти хоч 40 км. А я не можу п╕сля н╕чно╖ мандр╕вки п╕двестись. Сам не знаю, що будемо робити з╕ мною. Б╕дний Павло. Я ж можу зв'язати його по руках ╕ ногах. Як би його вмовити, щоб в╕н залишив мене, а сам йшов до старого кордону. Мен╕ все одно гинути, а в╕н ще може йти. В╕н може добратись до сво╖х.

Тим часом м╕й сп╕льник д╕брався до слухового в╕кна на горищ╕ клун╕ з с╕ном. Перед ним в╕дкрилася широка панорама м╕сцевого ландшафту. В╕тер розв╕яв купчасто-дощов╕ хмари. День передбачався ясний. Сонячне пром╕ння добре осв╕тлювало райдужним сяйвом одинок╕ буд╕вл╕ хутору. Неподал╕к, у вибалку, над струмком, стояла одинока лазня, збудована в зруб. Нижче не╖ невелика гребля, що обросла високою осокою. А навпроти на високому пагорб╕ красувалася гарна, велика хата, до яко╖ був прибудований хл╕в з червоного каменю. Трохи в╕д не╖, в сторонц╕ стояла ще одна клуня, покрита новою дранкою. В╕д клун╕ до само╖ хати простягалась штахетна огорожа.

Мен╕ ж в голов╕ без перестанку ро╖лись р╕зн╕ думи. Сон чомусь не йшов, хоча я був надто стомлений ╕ хворий. Поповз ╕ я до Павла. Притулившись л╕вим плечем до дерев'яного арцаба, а правою рукою до ялиново╖ дошки й близько притулився одним оком до вузько╖ щ╕лини м╕ж дошками. Через щ╕лину ╕ я теж все це побачив, що й в╕н. Я любувався чудовою природою цього краю.

-- Дивись, Андр╕й, на мою думку, це заможний хут╕р.

-- Ага. Д╕м, лазня, клун╕, штахетна огорожа, - сказав м╕й напарник.

Раптом в хл╕в╕ в╕дчинилася широка брама. На обор╕ появились вгодован╕ свин╕. За ними появилась справна молодиця, несучи на широких плечах кошик ╕з с╕ном. А незабаром господар хутору вив╕в з╕ стайн╕ сит╕ кон╕, впрягаючи ╖х у в╕з.

-- Так, це заможний хут╕р, - пом╕зкували ми й р╕шили до них за пом╕ччю не заходити, а почекати трохи та ввечер╕ п╕ти зв╕дси.

-- Нам ц╕╓╖ ноч╕ потр╕бно в╕д╕йти якомога дал╕ в╕д колишнього н╕мецького табору, - мовив я.

-- Ти Андр╕й ма╓ш рац╕ю в цьому випадку, а дал╕ ми встановимо зв'язок з м╕сцевим населенням, - в╕дпов╕в мен╕ Павло.

Ясного, морозного вечора ми з Павлом вирушили в дорогу. Полярна зоря вказувала нам потр╕бний напрямок. Ми йшли на п╕вн╕чний сх╕д. Важко було обминати розс╕ян╕ хутори. Ми йшли то шляхом, а то навпростець оминаючи осел╕. Я вже трохи оговтався в╕д н╕чних мандр╕в ╕ трохи жвав╕ше рухався, ще й мороз помагав. Та все ж ми плинули пов╕льно, щоби н╕кому сторонньому не попасти на оч╕ та збер╕гаючи сво╖ сили. Та й так, що я скоро почав в╕дставати в╕д Павла. В╕н часто зупинявся ╕ чекав мене. Тарахкот╕ння возу заставило нас звернути в кущ╕. А коли п╕двода про╖хала, ми попростували дал╕. Хоча ╕ти було важко, я не просив в╕дпочинку, бо знав: якщо сяду, то вже не встану. Я не зможу п╕двестись. Десь за п╕вн╕ч я зовс╕м зморився ╕ побратим п╕дтримуючи, помагав мен╕ рухатись. Нарешт╕ ми звалилися на землю, як повн╕ лантухи гороху. Я зразу ж заплющив оч╕ й задр╕мав. Через певний час проснулись обидва тремтячи в╕д холоду. Розтерли задуб╕л╕ к╕нц╕вки рук ╕ н╕г. Павло п╕дв╕вся першим, намагаючись поставити мене на ноги. А я ледве тримався на ногах, але плентався вперед.

Ск╕льки пройшли т╕╓╖ ноч╕ ми не знали. Вдосв╕та мороз посилився.

Ми мерзли, але продовжували йти. Знали: сид╕ти не можна. Замерзнемо. Запалав край неба. Ось - ось з╕йде сонце. Я, недалеко в╕д невеличкого хутору впав. Побратим вже б╕льше не зм╕г п╕дняти мене на ноги.

-- ╤ди сам! Благаю тебе, ╕ди, мен╕ все одно. Що буде, те й буде. А ти йди, - я просив товариша.

-- Я тебе самого не залишу. Ти в╕дпочинь, а я п╕ду на цей хут╕р ╕ розпитаю дещо. Д╕стану харч╕в, а ввечер╕ п╕демо дал╕. Якщо ╕ увечер╕ не зможеш ╕ти, то я тебе десь влаштую, а тод╕ п╕ду, сам - в╕дпов╕в мен╕ Павло.

В╕н п╕шов до хати, яка стояла на пагорбку. А я лежав на дороз╕ й дивився всл╕д ц╕й добр╕й, та щир╕й людин╕.

Раптом назустр╕ч Павлов╕ ╕з - за л╕су по шляху риссю ви╖хала п╕двода. М╕й товариш вмить звернув в кущ╕, в цю ж секунду пролунав постр╕л. Я з переляку п╕дв╕вся на ноги, але зразу ж впав на землю. З п╕дводи з╕скочило дв╕ постат╕. Одна поб╕гла за Павлом, а друга кинулася до мене, наставляючи караб╕н мен╕ прямо в груди.

-- П╕д╕ймайся! Йди за мною! - загарчав здоровань з пов'язкою на рукав╕: Schutzmannschaft, до мене, що як примара виник б╕ля мене.

-- Я не можу встати, роби з╕ мною, що хочеш, - у в╕дча╖ я вирвав слова ╕з горлянки.

-- Хай буде так, лежачого не б'ють, - цин╕чно пробасив незнайомець.

Той, що поб╕г за мо╖м спасителем Павлом, уже п╕д'╖хав до нас.

М╕цний молодик, теж з пов'язкою на рукав╕: Schutzmannschaft, зупинив коней, ╕ самовдоволено пробасив:

-- Тому вже капут!

-- Хай не т╕ка╓ комун╕ст!

╤ це все, що я зрозум╕в. Дал╕ вони говорили м╕ж собою по - латиськи, чи по - литовськи. Нарешт╕ один звернувся до мене по - рос╕йськи:

-- Ти зв╕дки тут взявся?

-- З табору вт╕к?

-- Сюди д╕йшов, а дальше не можеш йти? - ╕рон╕чно запитував мене шуцман - пол╕цай.

-- Може тебе п╕двезти?

-- Зараз п╕двеземо, - посм╕хнувшись й засм╕явшись з напарником видавив з себе слова другий шуцман.

В╕н схопив мене, як кошеня, за шинель ╕ викинув на в╕з. Але в цю щасливу для мене хвилину по шляху над'╖хала ╕нша п╕двода ╕ зупинилась б╕ля нас.

-- Sveiki! - прив╕тався до них незнайомець.

-- Sveiki! Sveiki! Свояк╕. Якщо ти не жарту╓ш, - в╕дпов╕в один з пол╕ца╖в.

Тод╕ нев╕домий мен╕ чолов╕к звернувся до мене:

-- Ти зв╕дки тут взявся?

-- З табору вт╕к.

--  Руський?

-- Н╕. Укра╖нець.

-- Це видно, що в╕н руський по духу ╕ православний, - сказав нев╕домий, звертаючись до пол╕ца╖в.

-- В╕ддайте мен╕ його, нав╕що в╕н вам потр╕бний. Ви в╕двезете його в таб╕р, а в╕н через день - два загине. Яка вам користь? Т╕льки душу забрудните, - продовжував селянин.

-- Та яка там душа в комун╕ста?

-- Який в╕н комун╕ст? - це ще хлопчина, дев'ятнадцять л╕т в╕д народження, - сказав селянин.

-- А тоб╕ шкода його, чи що? - см╕ючись запитав шуцман.

-- Шкода, чи н╕, але в╕н мен╕ дома згодиться. Очуня╓ ╕ буде тварин доглядати. Я давно хот╕в взяти в Прейл╕, та не було православних. Ви зна╓те наш╕ традиц╕╖: не православний не може жити в наш╕м дом╕. Мен╕ все одно, а мати не дозволя╓.

-- А проти вол╕ матер╕ н╕чого не вд╕╓ш. Якщо ж ви мен╕ його в╕дда╓те, то отрима╓те за нього добру оплату. Маю четверть бутля сивухи, барило пива, сало, масло, всяка закуска ╓. Я ╖ду в╕д брата ╕ думав завернути в вашу волость. Думав: може випадково у ваш╕й волост╕ буде потр╕бна мен╕ людина. А тут якраз трапилась нагода. Ну що, берете оплату, - запитав хуторянин.

-- Аякже! - каже перший зрадник, - такий могорич втрачати, то гр╕х.

-- Давай! - виригнув другий зрадник.

╤ вони вдарили по руках, н╕би купують ╕ продають на торговиц╕ худобу.

Шуцмани забрали оковиту з продуктами й один см╕ючись сказав:

-- Треба пошукати того другого, ми ще за нього в╕зьмемо добрий могорич.

-- В╕н руський? - ще раз запитав мене один з пол╕ца╖в.

-- Н╕, в╕н узбек, - в╕дпов╕в я, над╕ючись, що зрадники не п╕дуть вдруге шукати Павла.

-- Може в╕н поранений ╕ десь в╕дповз в сторону, - м╕ркував я.

Тим часом м╕й господар в╕дломив шматок хл╕ба, подав мен╕ в руки й сказав:

-- ╥ж сам хл╕б, сала тоб╕ не можна ╖сти, ти дуже виснажений.

Я щиро подякував йому за це.

Один шуцман поправляв попругу на конев╕, а другий п╕шов шукати Павла. Але в╕н швидко повернувся ╕ сердито гукнув:

-- Його там не ма╓!

-- В╕н прикинувся убитим ╕ обманув тебе, - посм╕хаючись прогорланив другий пол╕цай.

-- В╕д мене ще н╕ один за╓ць не вт╕к. Може в╕дповз в сторону?

-- Хай соб╕ повзе, хоч у свою Рос╕ю. Я за нього не в╕дпов╕даю.

-- ╥демо швидше до мене, то там ми добре вип'╓мо! От бачиш Петя, як нам добряче поталанило.

Вони розвернули п╕дводу ╕ по╖хали соб╕ туди, зв╕дки ╖хали сюди. А ми по╖хали на хут╕р Агаповка, Прейльско╖ волост╕, так сказав мен╕ м╕й новий попутник ╕ рят╕вник Климент╕й. Так в╕н себе назвав.

На пороз╕ дому мене зустр╕ла досить ще м╕цна, високого росту бабуся, яку звали Маврою. Вона дуже схвилювалась, побачивши мене в такому жахливому стан╕. Я ледве тримався на ногах. Ступивши крок вперед, упав на с╕нн╕м пороз╕. Бабуся стала проклинати фашист╕в:

-- За що ц╕ нелюди так мучать невинних людей? Де на них кара Господня? Що вони роблять з православними людом? Вони не мають Бога в душ╕. Щоби вони н╕коли не бачили сво╖х д╕тей!

-- Досить! - мовив Климент╕й, що прив╕з мене.

Це старший ╖╖ син, про це я дов╕дався п╕зн╕ше. В╕н допом╕г мен╕ зайти до хати. Поглядаючи на мене Климент╕й спок╕йно сказав до молодо╖ ж╕нки:

-- Феня - сестричко, дай йому щось по╖сти, т╕льки не жирного.

-- Де в нас зараз те жирне, зараз у нас святий п╕ст.

То вона кудись швидко шаснула ╕ принесла миску борщу, шматок хл╕ба, ложку ╕ поставила все це на стол╕. Я з великими труднощами п╕дв╕вся з лавки та пошкандибав до столу. З'╖вши к╕лька ложок борщу, я почув себе дуже погано ╕ знеможено схилився на ст╕л.

-- Що з тобою? - схвильовано запитала бабуся Мавра, дивлячись то на мене, то на Климент╕я.

-- Це в╕д голоду. В╕н мабуть довго н╕чого не ╖в, - в╕дпов╕в Климент╕й.

-- Мерщ╕й скидай з себе свою одежину, а ти Феня дай тепло╖ води й цебер, щоб помити солдата. Пот╕м переодягнешся ось в цю мирну одежину ╕ ляжеш на л╕жко спочити, - сказала з сумом в очах Мавра.

Вс╕, кр╕м бабус╕ Маври вийшли, а вона швидко мене помила, помогла переодягатись ╕ я зразу ж звалився на л╕жко в об╕йми бога Сну. Проте через деякий час проснувся в╕д гострого болю в шлунку. Захот╕в вийти в туалет, але сам не м╕г п╕двестись з л╕жка.

На пом╕ч мен╕ прийшла баба Мавра, яка допомогла мен╕ доплентатись туди, та вернутись назад в хату. А важкий сон нал╕з на мене тонами ваги й розчавив на л╕жку. Я спав в поту на т╕л╕, та марах в голов╕ до ранку. А з ранку весь день мене мучив гострий б╕ль у шлунку. Я не м╕г н╕чого ╖сти, хоча був страшенно голодний ╕ виснажений.

Зранку Климент Фомич запряг кон╕ та по╖хав в Прейл╕, де знаходилась управа волост╕, з метою приписати мене до сво╓╖ с╕м'╖. (Прейл╕ розташований на п╕вденному - сход╕ Латв╕╖, в зах╕дн╕й частин╕ Латгальсько╖ височини, на берез╕ маленько╖ р╕чечки Прейльупе.) А ввечер╕ в╕н при╖хав додому ╕ розпов╕в вс╕м нам про те, що було в управ╕ волост╕. Климент╕ю було дуже важко вмовити старосту, щоб той потурбувався перед н╕мецьким комендантом про мою прописку до сво╓╖ с╕м'╖. Але все ж мене приписали до ╖х с╕м'╖.

-- Як тво╖ справи? Як здоров'я? - згодом спитав мене Климент.

-- Н╕чого, все в порядку, над╕юсь все погане пройде, - ледве вимовив я.

-- Не журись, Андр╕ю, бабка Мавра швидко поставить тебе на ноги, - п╕дбадьорив в╕н мене.

Але не так легко було поставити мене на т╕ попухл╕ ноги в╕д голоду ╕ тривалого переходу з табору на волю. Баба Мавра готовила для мене пиття з л╕карських рослин, щоб побороти шлункову хворобу.

Вона день ╕ н╕ч, як р╕дна мати доглядала мене ╕ докладала в╕дчайдушн╕ зусилля, велетенську увагу в мо╓му л╕куванн╕. А ск╕льки ночей ╕з - за мо╓╖ недуги вона недосипала, зв╕сно одному Господу Богу. Як я часто згадую цю добродушну, чуйну до хворого, рел╕г╕йну у сво╖х поглядах на людське життя, бабусю Мавру.

Низький укл╕н ╖й до земл╕ в╕д мене за ╖╖ турботу до мене, як ╕ Климент╕ю, Фен╕ й ╕ншим людям, що в той час оточували мене.

Дуже часто д╕м Михайлових в╕дв╕дували його двоюр╕дн╕ брати. Старший ╕з них - Денис Лукапьоров. В╕н, до окупац╕╖ фашистами Латв╕╖, проживав у столиц╕ - Риз╕. А тепер, ховаючись в╕д окупант╕в, повернувся в р╕дний хут╕р. На хутор╕ не знали, що в╕н комун╕ст, але одного разу в╕н випадково проговорився, але не злякався цього, знаючи, що я н╕кому не розкажу про це. А ще два молодш╕ брати були комсомольцями, як ╕ я. То в хат╕ п╕д час довгих з осен╕ вечор╕в створилася дружня дов╕рлива обстава м╕ж мною та довк╕льними мене людьми. Вони часто розказували мен╕ останн╕ новини в Латв╕╖ й про те, де приблизно воюють н╕мецьк╕ в╕йськов╕ частини з радянськими в╕йськами. Так в╕д них я взнав про розгром радянськими в╕йськами фашист╕в п╕д Москвою, та про геро╖чну ст╕йк╕сть м╕ста Лен╕нграда проти коричнево╖ навали фашизму.

Якось Денис розпов╕в, що в Латв╕╖ д╕ють невелик╕ партизанськ╕ гурти проти загарбник╕в. А в ╖х лавах ╓ в╕йськовополонен╕ з табор╕в.

-- Це далеко? - з ц╕кав╕стю запитав я його.

-- Далеко, в Курлянд╕╖. Зв╕дси понад дв╕ сотн╕ к╕лометр╕в. ╢ й ближче, в Латгал╕╖ ╕ Земгал╕╖. А коли настане весна, тод╕ багато зв╕дси п╕дуть в партизани, - розказував мен╕ Денис.

-- Проведи мене до партизан╕в, - попросив я його.

-- Куди тоб╕, Андр╕ю, до партизан╕в, ти ще довго мусиш поправлятися. Там потр╕бн╕ здоров╕ во╖ни, як╕ можуть робити велик╕ переходи, щоб нападати на окупант╕в, а пот╕м швидко зникати в╕д пересл╕дувач╕в. А ти т╕льки будеш сковувати рухи партизан. Через тиждень я по╖ду в м╕сто ╢лгаву до дяд╕, там ╕ дов╕даюсь краще про партизан╕в. Головне найти пров╕дника, який погодиться провести до них. Вашому брату в╕йськовослужбовцю краще попасти в партизани. Розпитають в як╕й в╕йськов╕й частин╕ служив, як попав в оточення ╕ в полон, коли й з якого табору вт╕к, де переховувався ╕ все. В╕дправлять спочатку на кухню картоплю чистити, та дрова заготовляти, щоб варити кашу ╕ суп, а згодом ╕ партизанити - бойов╕ завдання командира загону виконувати. А для нас - цив╕льних п╕джак╕в, це справа надто складн╕ша. Нев╕йськових людей трудн╕ше перев╕рити на правдив╕сть анкетних даних, хто, де ╕ чим в╕н займався в такий смутний час, як зараз. Та й що ти - штатський, до в╕йни робив, чим займався? Попробуй зараз роз╕братись, коли н╕мецьке гестапо засила╓ багато перевертн╕в, розкуркулених куркул╕в латиш╕в - провокатор╕в, як╕ зл╕ за це на радянську владу. Тут то треба кер╕вництву партизан довго розбиратись, хто патр╕от Батьк╕вщини, а хто ╖╖ зрадник, - так казав мен╕ Денис одного вечора.

А я ж, прикований внутр╕шн╕м недугом живота ╕ ледве переборюючи важк╕ бол╕ там, лише в т╕ частки щасливих перерв в╕д них, м╕ркував про те, що я скоро, може через тиждень видужаю. А це якраз буде тод╕, як Денис розв╕да╓ про партизан╕в ╕ може повернутись в╕д свого вуйка з ╢лгави. Я вже достатньо виспався ╕ мен╕ треба б╕льше рухатись, щоби мо╖ мускули привикли до ф╕зичних вправ ╕ буде легше вил╕куватись. Завтра ж п╕ду в л╕с с╕кти хмиз, молоду поросль дерев ╕ г╕лля для того щоби палити в грубц╕ хати. Але п╕днятись з л╕жка я зм╕г лише через тиждень п╕сля нашо╖ розмови з Денисом.

Це було десь вже п╕сля об╕ду. Спираючись на палицю ╕ ч╕пляючись за ст╕ни, я вийшов на подв╕р'я, вдихнув св╕жого пов╕тря, в╕д якого захмел╕ла голова. А пот╕м не р╕шучими кроками, з перервами почвалав, як побитий пес кам╕нням, в л╕с, який охоплював хуторець.

-- Це м╕й власний л╕с, - з горд╕стю казала баба Мавра, - його у пана - н╕мця купив ще м╕й батько.

Стояв морозний, похмурий день, б╕л╕ хмари застелили небо. Зр╕дка зв╕дти прил╕тали маленьк╕ б╕л╕ сн╕жинки, що падали на мо╓ обличчя ╕ повол╕ танули, залишаючи п╕сля себе крапл╕ води, що п╕дбадьорювали мене. Я насолоджувався ╖хньою красотою ╕ жад╕бно вдихав св╕же л╕сове пов╕тря, за яким п╕д час хвороби, вже заскучав. Пов╕льно п╕д╕йшов до купи хмизу, розчистив робоче м╕сце ╕ сокирою зачав рубати тонк╕ г╕лки, та акуратно складати ╖х на перевесло з трави з мочара, заготовлене Фенею. Непом╕тно до мене п╕д╕йшов Денис.

Зручно примостившись на пеньку, що виступав над землею, в╕н оглянувши приск╕пливо л╕с навкруги нас, ╕ спок╕йно сказав:

-- Я бачу Андр╕й, що ти ще дуже хворий, але вже щасливий, що сто╖ш на сво╖х ногах. Ти потрапив до добрих людей. Я не тому кажу, що вони мен╕ р╕дня. Вони не дуже з нами р╕дняться. Вони багат╕ш╕ за нас, але вони знають ц╕ну прац╕. Ця с╕м'я волод╕╓ десятьма десятинами поля, а це понад десять гектар╕в ╕ ще мають понад четверо гектар╕в л╕су. Климент╕й з сестрою Фенею, яким трохи, в м╕р╕ змоги помага╓ бабуся Мавра, працюють на сво╖х десятинах в╕д св╕танку до п╕знього вечора. Вони все хочуть розбагат╕ти. ╥х тому не розкуркулила радянська влада, бо вони не мали найманих роб╕тник╕в. Вони лише просили нас на вих╕дн╕ на пару дн╕в допомогти врожай з╕брати, щоби не вимок в╕д дощу ╕ ранн╕й сн╕г його не припорошив. Мо╖ родич╕ й так дивляться на нас косо, бо я парт╕йний, а мо╖ брати - комсомольц╕. Вони сам╕ не знають кого хочуть: н╕мц╕в чи рос╕ян, щоби при влад╕ були.

А час покаже ╖м, куди ╖м прихилитись.

Я пов╕льно рубав хмиз, ╕ терпеливо слухав Дениса. Мен╕ було ц╕каво знати в╕дносини м╕ж собою б╕дних ╕ багатих родич╕в ╕з Латв╕╖ ╕ ╖х ставлення до агресора - окупанта, та й до початкового тут руху партизан ╕ до в╕йськовополонених таких, як я.

-- Все це мен╕ може колись знадобитися, я ж не збираюсь тут кам╕нцем сид╕ти на ши╖ доброзичних людей, - м╕зкував я.

-- Слухай, Денисе, а тут неподал╕к не ма╓ ще таких багат╕╖в, як тв╕й брат? Може в них ╓ наймити, можливо так╕ сам╕ полонен╕ в╕йськов╕, як я? - запитав я його.

-- Добре, що ти мен╕ нагадав про це, - мовив в╕н. - я хот╕в розпов╕сти тоб╕ одне опов╕дання, та не було нагоди.

Ось слухай:

-- На хутор╕, недалеко в╕д станц╕╖ Аглонас ╓ ма╓ток Рушонас де живе великий латв╕йський багат╕й. Це зв╕дси десь приблизно 23 км. А в нього працю╓ руський в╕йськовополонений Василь В╕кторенко.

-- А ти сам його бачив, - з ц╕кав╕стю спитав я його.

-- Бачив, два м╕сяц╕ тому. В╕н жив в надзвичайно важких умовах ╕ в злиднях. Та мабуть, н╕чого з того часу не зм╕нилось в його становищ╕. У цього зрадника, фашистського шпигуна ╓ у сво╖й приватн╕й власност╕ б╕льше сотн╕ десятин поля, багато л╕су. А на ферм╕ багато велико╖ рогато╖ худоби, в╕вц╕, свин╕, в стайн╕ кон╕. В╕н ма╓ великий св╕тлий панський будинок. При всьому цьому багатств╕ цей фашистський прихвостень трима╓ В╕ктора в як╕йсь холодн╕й ком╕рчин╕, не пристосован╕й для прожиття людини в холодну пору року. Тр╕щини в ст╕нах, а голий дерев'яний тапчан служить В╕ктору л╕жком без якого-небудь матраца для ноч╕вл╕. В╕н вкрива╓ться старим смердячим ганч╕р'ям. Двер╕ прогнили й через велик╕ отвори проходить холод. Н╕ печ╕, н╕ грубки для опалення не ма╓, як ╕ св╕тла для осв╕тлення в ц╕й ком╕рчин╕ не ма╓. Там н╕ роззутися, н╕ роздягнутися людин╕ не можна. Робочий час цього хлопця трива╓ в╕д досв╕ту до п╕зньо╖ ноч╕, мабуть, до двадцяти годин на добу. А п╕сля короткого сну знову важка робота. Вдосв╕та треба носити воду, напувати вс╕х тварин, а на кухню принести картоплю, буряк, моркву, капусту, цибулю. Та ще потр╕бно варити вариво для свиней й ╕ншо╖ худоби, та все це потр╕бно принести й в╕днести для ╖хнього годування. А ще треба вичистити гн╕й ╕з п╕д вс╕х тварин ╕ вивезти його на тачц╕ на гноярку.

-- Все це треба зробити до сходу сонця. По╖вши сухого хл╕ба ╕ картопл╕, що варилась для худоби, треба йти в л╕с на роботу. Там в╕н р╕же ╕ валить дерева, заготовля╓ матер╕ал на весну для нового буд╕вництва.

-- Ти що, Денис? Це ж неймов╕рно! - вигукнув я. Це г╕рше табору.

-- А ти що думав, Андр╕й? Ти сам такого не бачив? Для мене це не новина. Я сам добре знаю життя наймита.

-- А де я м╕г таке бачити? Коли я народився - йшла громадянська в╕йна, а пот╕м куркул╕в - багат╕╖в вивезли в Сиб╕р ╕ л╕кв╕дували, як клас, - сказав я, п╕дходячи ближче до Дениса.

-- Андр╕й, тод╕ ти в щаслив╕й кра╖н╕ родився. Ти не зна╓ш, що таке багач ╕ наймит, - зажурено вимовив Денис.

-- А х╕ба йому важко втекти зв╕дти в╕д цього живодера? - запитав я.

-- В╕н то хоче втекти й коли взнав про тебе в╕д мене, просив мене, коли ти видужа╓ш, щоб ти припас харч╕в на двох. В╕ктор хоче йти на сх╕д. Йому роздобути харч╕в не ма╓ можливост╕. Я йому рекомендував йти в партизани, але в╕н хоче йти до сво╖х радянських в╕йськ на сх╕д.

Якось непом╕тно пройшов час до двох м╕сяц╕в мого л╕кування ╕ наступив лютий 1942 року. Я став почувати себе набагато краще.

А 26 лютого цього ж року трапилося велике нещастя.

О п'ят╕й годин╕ ранку хтось постукав у двер╕ гостинного дому.

- Хто там? - запитав Климент.

- Открой, свои! Быстро открывай! - прогрим╕в, наче гр╕м серед ясного неба, голос нев╕домо╖ людини.

Климент п╕д╕йшов до дверей. Клацнув замок. Скрипнули двер╕. В с╕нях почулися важк╕ кроки нев╕домих людей. В мене тьохнуло серце. Я механ╕чно п╕дв╕вся на л╕жку та опустив ноги на п╕длогу. На хатн╕м пороз╕ появились два шуцмани - пол╕ца╖ з пов'язками на рукавах: Schutzmannschaft. Вони опираючись на гвинт╕вки прив╕тались:

- Доброго ранку господарю!

- Доброго ранку ╕ вам! - в╕дпов╕в Климент.

- У вас ╓ руський в╕йськовополонений?

- ╢! - в╕дказав Климент.

- Так! На все 10 хвилин! Нехай в╕н одягнеться в теплу од╕ж, ╕ приготуйте йому харч╕в на 2 дн╕. ╤ треба його негайно везти в Прейл╕. Там таких, як в╕н, буде багато. Кому скажемо, той ╕ повезе ╖х на станц╕ю. Зрозум╕ло? - пробасив один ╕з шуцман╕в.

- Второпав! - в╕дпов╕в Климент.

А я ж з горем подумав, що вже зак╕нчуються мо╖ золот╕ дн╕. А я ще не дуже працездатний через те, що  внутр╕шня хвороба кишечника, чи ще чогось не давала мен╕ ╖сти. ╤ т╕льки я п╕шов на поправку, як з'явилися ц╕ зрадники. Я всього к╕лька дн╕в, як став виходити в л╕с рубати хмиз. То була не робота, а прогулянки. Поки я од╕вався бабуся Мавра швидко приготовила мен╕ пров╕з╕ю в дорогу. Дала мен╕ теплу т╕логр╕йку п╕д шинель. Я з╕брався ╕ пов╕льно вийшов на подв╕р'я. хот╕в п╕ти за р╕г хати по мал╕й нужд╕, але пол╕цай загородив мен╕ дорогу.

-- Куди? Назад! - загорлав н╕мецький слуга.

-- Я хочу на пару хвилин по нужд╕. Ти що дума╓ш, що я в так╕м стан╕ можу т╕кати зв╕дси?

-- Без розмов! Т╕льки з╕ мною ╕ скор╕ш!

А через пару хвилин в╕н гримнув:

-- Швидко забирай в хат╕ харч╕ та по╖хали! Такий порядок.

Прощаючись з с╕м'╓ю, яка прихистила мене, я, звертаючись до баби Маври, Климент╕я ╕ Фан╕ сказав:

-- Я гарно дякую вам за все що ви мен╕ зробили - п╕дняли мене на ноги! А тепер - до побачення! Як ск╕нчиться в╕йна, то я обов'язково пров╕даю вас. Бажаю вам довгих рок╕в життя ╕ м╕цного здоров'я!

Я с╕в в сани, як╕ Климент уже п╕д╕гнав до хати. В╕н теж с╕в, п╕дняв вгору бат╕г ╕ кон╕ риссю рушили з м╕сця. Ось таким чином я, раптово залишав добрих людей, ╕ ╖х гостинний д╕м.

13) Подорож з ст. Аглонас б╕ля Рушон╕ до Дв╕нська

За годину, ми з Климентом на санях долучилися до центру Прельско╖ волост╕ - Прейл╕. Там на площ╕, перед управою, панував справжн╕й розгард╕яш, гам╕р, см╕х, ╕ржання коней, розмови господар╕в, як╕ хвалилися сво╖ми рисаками. Сюди, ц╕ власники наймит╕в - в╕йськовополонених, привезли нас по розпорядженню н╕мецько╖ окупац╕йно╖ влади.

Тут мен╕ почулися розмови цих господар╕в про те, що нас повезуть до Н╕меччини на роботи. Ц╕ ╖х балачки мене добряче засмутили, бо я ще не м╕цно став на ноги, бо був хворий ╕ не надто придатний до важко╖ ф╕зично╖ прац╕. А то що нам з╕браним таким, як ╕ я, ╖╖ прийдеться виконувати, то про це нав╕ть не було мови. На площ╕ було багато знедолених, як╕ не уявляли що д╕╓ться у св╕т╕. Вони не знали, що н╕мецьк╕ в╕йська зазнали велико╖ поразки п╕д Москвою ╕ про те що м╕сто Лен╕нград встояло в╕д захоплення його окупантами, та геро╖чно бореться за свою свободу.

Але й мен╕ в такому становищ╕ под╕литися ╕нформац╕╓ про це було не можливо. Н╕меччина, мабуть знову моб╕л╕зовувала чолов╕к╕в на фронт ╕ там не хватало робочих рук на виробництвах, чи в с╕льськ╕й м╕сцевост╕.

Десь б╕ля 11 -╖ години, нас - знедолених привезли на зал╕зничну станц╕ю Аглонас б╕ля Рушон╕. Прямо з саней н╕мц╕ заганяли нас по вагонах. Вагони були стар╕ та д╕ряв╕ з п╕д руди й вуг╕лля. Вони справили на нас гн╕тюче враження. Полонен╕ швидко залазили в вагони, подавали сво╖ реч╕ нев╕домим товаришам по б╕д╕.

Нев╕льники спод╕вались, що н╕хто не присво╖ть ╖х реч╕. В кожного були як╕сь сво╖ харч╕. Деяк╕ господар╕ давали пров╕ант на дорогу сво╓му роб╕тнику по сов╕ст╕. А деяк╕ лише для проформи - жменю сухар╕в чи окра╓ць хл╕ба, к╕лька картоплин - виконуючи наказ пол╕ца╖в.

Вагони швидко переповнились, стало т╕сно. Кожного ╕з нас тривожили думки про майбутн╓. Незабаром в'язн╕ в╕дшукали сво╖ реч╕ й вгамувались. А пот╕м почали висловлювати сво╖ думки:

-- Я чув, що у Дв╕нську, в концтабор╕ за зиму загинуло понад 75 тисяч наших в╕йськовополонених, - сказав хтось тремтячим голосом.

-- Нас теж туди повезуть, - почулись мен╕ вигуки людей ╕з другого к╕нця вагону.

-- Н╕, нас повезуть в Н╕меччину, - запевнив хриплуватий, простуджений голос в'язня ╕з темряви.

-- Ти зна╓ш, куди нас повезуть? - запитав чолов╕к, що стояв неподал╕к в╕д мене.

- Та, н╕. Не знаю, - в╕дпов╕в я йому.

Я слухав ц╕ розмови, та н╕якого висновку куди нас везуть, не м╕г зробити. Слухаючи розмови в'язн╕в, я непом╕тно для себе, заснув. Але швидко прокинувся. Було дуже холодно, вкрай замерзали руки та ноги. Забол╕ла голова, мучила спрага. Голоду не в╕дчував, хоч вже добу не мав н╕чого в рот╕. Через деякий час по╖зд спов╕льнив х╕д ╕ рвучко зупинився так, що ми повискакували один на одного. Вартов╕ н╕мц╕ швидко в╕дкрили двер╕ вагона.

-- Komm raus! Komm raus! Schnell! Schnell!

-- Виходь! Виходь! Швидко! Швидко! - валували фашисти, п╕дштовхуючи нас гвинт╕вками з багнетами та розмахуючи ними.

Вигнаних ╕з вагон╕в людей - радянських полонених вишикували в колону по п'ять ос╕б ╕ повели в сторону якогось табору.

14) Знову таб╕р Шталаг-340 б╕ля м. Дв╕нськ (Даугавп╕лс)

Крок за кроком наша колона в'язн╕в наближалась до табору смерт╕ Шталаг-340. А коли наблизилась ближче, то побачили похмур╕ бараки - землянки. Кожен ╕з них тягнувся понад сотню метр╕в.

Набагато п╕зн╕ше знайшлися письмов╕ джерела про те, що представляли побудован╕ в табор╕ бараки. Це можна судити за оф╕ц╕йним висновком начальника КЕЧ Дв╕нського району кап╕тана Ветошн╕кова (1944 р╕к): "Землянки-бараки посаджен╕ в землю на два метри. Бараки побудован╕ з неотесаного дерева, не мають печей, т╕льки в деяких бараках ╓ печ╕-теплушки, зроблен╕ з такого матер╕алу, що використовувалася цегла. Це говорить про те, що так╕ цегл╕ зроблен╕ руками в╕йськовополонених. У дощову пору бараки заливаються водою. З точки зору техн╕чного закону бараки не придатн╕ нав╕ть п╕д складськ╕ прим╕щення".

Проминули один блок, другий... десятий - н╕ душ╕. Коли прийшли до останнього блоку, зупинились. Назустр╕ч нам вийшли пол╕ца╖. Вони в╕дкрили ворота ╕ загнали нас, як худобу, в таб╕р Шталаг-340. П╕зн╕ше я взнав, що в╕н знаходиться б╕ля м╕ста Дв╕нськ (Даугавп╕лс), Латв╕я.

- Мешканц╕ цих сумних барак╕в лежать в братських могилах, - думав я, - а ╖х с╕м'╖ чекають в╕сточки в╕д сво╖х р╕дних ╕ не знають, що вони вже в могилах ╕ де т╕ могили. А в цих могилах хто може взнати ╕мена ╕ пр╕звища невинно, без суду ╕ сл╕дства замучених людей? Мабуть, н╕хто, якщо ╖х не було записано в якихось журналах, чи книгах. Н╕кого, як я зрозум╕в з розмов у вагон╕ вт╕кач╕в зв╕дси, тут не називали по пр╕звищу. Та й м╕й г╕ркий досв╕д нев╕льника теж п╕дказував про це. Це були в'язн╕-смертники.

Ще одн╕ письмов╕ джерела про таб╕р Шталаг-340 п╕зн╕ше найшлись про це.

"Латв╕я - Латгальський gebitskomissar Shvung - геб╕тском╕сар Швунг в жовтн╕ 1941 року у зв╕т╕ писав, що в Резекненському ╕ в Даугавп╕лському таборах всього знаходиться близько 100 тисяч в╕йськовополонених. Пор╕внявши розм╕ри одного ╕ ╕ншого табору, ми можемо зробити висновок, що б╕льша частина полонених перебувала в Даугавп╕лс╕. В с╕чн╕ ╕ лютому 1942 року "Померанська ком╕с╕я" в╕д╕брала найб╕льш сильних полонених ╕ ╖х в╕двезли до Н╕меччини. Прим╕тний коментар Shvunga - Швунга на цю акц╕ю: "Вивезення в╕йськовополонених ╕з нашого округу", Швунг писав це 10 лютого 1942 року, "тих, кого Померанська ком╕с╕я в╕дправила в Н╕меччину, це в 1 -у чергу було пол╕тичною под╕╓ю. Тим самим було упов╕льнено формування нового Комун╕стичного осередку". Зг╕дно загарбницьк╕й статистиц╕ по жахливому вимирання полонених в першу чергу через голод та еп╕дем╕й тифу в першу в╕йськову зиму 1941 р.-1942 р. та вивезення полонених у Н╕меччину вл╕тку 1942 року в Даугавп╕лс╕ в табор╕ для полонених залишилося лише 15 тисяч 595 полонених, поза межами табору на с╕льськогосподарських роботах перебували 886 полонених. Смертн╕сть у Даугавп╕лс╕ була д╕йсно жахлива. Масове поховання на Кр╕посному валу б╕ля пере╖зду на 214 км закопан╕ 45 тисяч в╕йськовополонених. В Погулянц╕ - в п╕сках б╕ля дач╕ Будрев╕ча - близько 50 тисяч, на Гарн╕зонному кладовищ╕ - 26 тисяч. Невелик╕ могили знайден╕ б╕ля пасажирсько╖ станц╕╖ Даугавп╕лс 2, б╕ля зал╕знично╖ станц╕╖ "М╕ст" на 267 км, по вул. Вентсп╕лс б╕ля будинку Тана╓ва. Загальний рахунок к╕льк╕ст╕ загиблих становить близько 124 тисяч. За багато смертей тисяч закатованих в╕йськовополонених в╕дпов╕дальний комендант Шталагу-340 майор Гефнер, його пом╕чник - кап╕тан Хуго Мей╓р ╕ кап╕тан Nisin - Н╕с╕н, який п╕зн╕ше зм╕нив Мей╓ра. Особливо зв╕рствував Мей╓р. Якщо вид полоненого Мейеру не подобався, в╕н бив б╕долаху. Коли Мей╓р катався по табору на велосипед╕, полоненим було наказано в╕дб╕гти на 10 метр╕в в сторону. Т╕, хто не встигав, або не здатний був це зробити, розплачувалися за це власним життям. Садистською жорсток╕стю в╕др╕знялися оф╕цери адм╕н╕страц╕╖ табору Паул╕н, Laupert - Лауперт, Мартен, зав╕дувач кухнею Роан, статистик Болд та ╕н."

Роздивившись все навкруги, я зайшов в барак. По його обидв╕ сторони вистро╖лись двоповерхов╕ нари. М╕ж ними був дуже вузький прох╕д.

Тут не було де розминутись двом людям. В барац╕ н╕чого не видно, бо не ма╓ н╕якого осв╕тлення. Я розм╕стився на верхн╕х нарах положивши св╕й речовий м╕шок соб╕ п╕д голову. Тут дехто сид╕в, чи прил╕г в╕дпочивати.

Сум ╕ тривога охопила мене. Я с╕в на краю нар ╕ опустив ноги вниз.

Та скоро змерз в руки й ноги. Я роззуваюсь ╕ знову взуваюсь. Так повторюю цю роботу безл╕ч раз, щоб з╕гр╕тися. Нарешт╕ я згадав, що вже понад тридцять годин н╕чого не ╖в. То д╕став хл╕б ╕ те що з╕брала мен╕ в дорогу бабуся Мавра з Фенею з с╕м'╖ Климент╕я з хут╕рця Агаповки Прейльско╖ волост╕, Латв╕я. Розпочав ╖сти, але не можу.

В голов╕ рояться тривожн╕ думки: - Що буде з╕ мною, з нами - в'язнями дал╕? А я ще в додаток хворий ╕ найхуд╕ший серед цих людей.

15) Зустр╕ч з Павлом ╕ його г╕рк╕ випробування

Тут я нарешт╕ згадав про Павла, свого товариша, з яким пережили ск╕льки тривоги п╕д час г╕ркого злидарства. Я звичайно його згадував завжди п╕д час хвороби, але тепер... Це тому мен╕ так важко, що не ма╓ б╕ля мене друга. Згадався той далекий морозний ранок, коли Павло залишив мене ледь живого ╕ п╕шов на хут╕р, де в╕н спод╕вався знайти для мене ╖жу. Невже то була наша остання зустр╕ч з ним! А може н╕. Шуцман говорив, що Павла не було в тому м╕сц╕, де той впав п╕сля його постр╕лу. Може в╕н вт╕к. Можливо Павло живий. Може в╕н вже давно у сво╖й Батьк╕вщин╕ - Лен╕нград╕, та знову вою╓ з фашистами. А може в╕н в цьому табор╕. Це мене не одного привезли сюди фашисти. Але як його знайти в так╕й темнот╕? За н╕ч я в╕дпочину ╕ завтра з ранку зачну шукати Павла. ╤ якщо в╕н тут ╓, то я його знайду. Тут ще не так багато народу.

На наступний день зранку до темряви я находився в пошуках свого друга Павла. Ходив по темних ╕ сирих бараках шукаючи Павла.

╤ нарешт╕ ми з ним зустр╕лись. Ск╕льки було радощ╕в. Обн╕мались, як р╕дн╕ брати. Павло засипав мене запитаннями. Я все йому розпов╕в про себе, що трапилось з╕ мною, ╕ про те де, ╕ як я перезимував цю важку зиму.

Павло ж вже трет╕й день знаходився в цьому табор╕. Тут в╕н зустр╕в свого однополчанина Данила Лукашова, який зимував в цьому табор╕ працюючи гробокопачем - могильником. А на долю самого Павла, як в╕н розказував, випали велик╕ випробування.

-- Куля, що вилет╕ла ╕з гвинт╕вки шуцмана - пол╕цая, наздогнала мене вже в л╕с╕. Вона обп╕кла б╕к, жовто-червон╕ кола поплили в мене перед очима. Я упав на землю ╕ знепритомн╕в. На той постр╕л швидко приб╕гли брати Куракови - Василь ╕ Степан. Вони мерщ╕й понесли мене в сани, накрили глицею з сосни, чи ялини та повезли на хут╕р. Там нашвидкуруч зробили мен╕ перев'язку. Пот╕м не затримуючись швиденько погнались до свого вуйка в Сутрську волость, в Л╕ванському кра╖, за сорок к╕лометр╕в в╕д того м╕сця, якомога дал╕ в╕д пол╕ца╖в - вбивць.

-- По дороз╕ за╖жджали в над╕йн╕ для них ╕ мене хут╕рц╕, зв╕дки приносили мен╕ води, бо мене мучила спрага. Так вони намагались чимось допомогти мен╕ пораненому в б╕к. Брати дуже швидко гнали коней свого вуйка, ледь не загнавши ╖х в дороз╕. Той по при╖зд╕ дуже образився за це, бо його кон╕ були в мил╕. Брати Куракови були б╕дн╕ та сво╖х коней не мали. Але побачивши пораненого чолов╕ка, який знаходився при смерт╕ взялися його рятувати. ╤ тут побачивши, що я вже холону - Степан ╕ Василь скоро занесли мене до хати.

-- Аж в хат╕ дядя схаменувся. Я був вт╕кач з табору - в╕йськовополонений. А за це розстр╕л ус╕╓╖ с╕м'╖. З╕ скрутного становища виручила дружина вуйка. Вона прийшла до висновку, що мене треба - Павла негайно прописати до ╖х с╕м'╖. Поки чолов╕к - Микита буде оформляти папери на прописку нового члена с╕м'╖, вона буде мене л╕кувати. Брати з допомогою дяд╕ розд╕ли мене, а ж╕нка промила ╕ перев'язала рани. Рани були важк╕. Куля пройшла кр╕зь правий б╕к, та на щастя не зачепила леген╕, але потрощила ребра.

-- Два рази Степан нав╕дувався до мене ╕ розпов╕дав мен╕ всяк╕ новини. В╕н розказав мен╕ про те, що н╕мецьк╕ в╕йська не змогли взяти Москву. ╥х в╕йська були там розбит╕, то я дуже зрад╕в ц╕й новин╕. Та й став швидко поправлятись в╕д дбалого догляду господарки садиби. А ще за ц╕ дв╕ в╕дв╕дини Степана я взнав, що в╕н член Комун╕стично╖ парт╕╖ та покладав на нього велик╕ над╕╖. Я думав якнайшвидше видужати ╕ покинути цей гостинний д╕м з добрими людьми.

-- До вуйка Микити д╕йшли чутки, що Степана, як парт╕йного, заарештували представники в╕йськово╖ н╕мецько╖ влади. А брат його Василь встиг в╕д них втекти, - продовжував розказувати мен╕ про той час Павло.

-- Господар дому, почувши цю жахливу зв╕стку, для нього ╕ мене в т╕м числ╕, злякався, що до нього з обшуками можуть прийти пол╕ца╖ з н╕мцями. А в нього лежить поранений в╕йськовополонений в╕д вогнестр╕льно╖ збро╖. За це по закону во╓нного часу н╕мц╕ могли розстр╕ляти всю його с╕м'ю, разом з ним самим. Тод╕ вуйко Микита по╖хав в комендатуру Сутрсько╖ волост╕ та заявив коменданту, що робота на яку в╕н привол╕кав в╕йськовополоненого зак╕нчилась ╕ тому в╕н йому б╕льше не потр╕бен. А вже на другий день староста п╕д вартою двох шуцман╕в - пол╕ца╖в в╕двезли мене в цей таб╕р Шталаг-340 б╕ля м╕ста Дв╕нськ. Мене привезли сюди одного, до вашого приходу - ново╖ парт╕╖ в'язн╕в. Тод╕ у табор╕ жили лише робоч╕ групи в╕йськовополонених. Ось так мен╕ судилося пережити нелюдськ╕ випробування сво╓╖ дол╕.

16) Бойов╕ побратими Павла - Данило ╕ Микола

-- Як я тоб╕ казав, Данило, м╕й однополчанин, працював гробокопачем - могильником ╕ коли ми зустр╕лись, то це так нас зворушило, п╕дняло настр╕й, звеселило. Та в т╕м же пот╕м знаючи де ми знаходимось затривожились ╕ засумували.

-- А познайомились ми з ним на фронт╕ в серпн╕ 1941 року. Данило був у мене другим номером при кулемет╕ ,,Максим''. Ми плече о плече шматували ворога п╕д станц╕╓ю Батецька. А коли прямо на нас направився танк, то я залишив його з кулеметом, а сам поповз до нього ╕ кинув протитанкову гранату. Танк запалав, а Данило дав довгу чергу по н╕мецьк╕й п╕хот╕, так н╕мецька атака була в╕дбита. Вибух гранати та вибухи бо╓припас╕в в танку дуже мене оглушили ╕ я лежав до к╕нця не усв╕домлюючи, що це робиться. Та Данило поповз до мене ╕ затяг в наш окоп. А пот╕м наказав нос╕ям набо╖в в╕двести мене в медсанбат. Та коли вони почали мене вести, то я прийшовши до тями, попросив залишити мене на передов╕й л╕н╕╖, бо мен╕ стало л╕пше. А через дек╕лька дн╕в, мене викликали в штаб див╕з╕╖, де мене призначили на оф╕церську посаду, оск╕льки у мене була вища осв╕та. Так ми з ним ╕ розлучились. А тепер ось бачиш, ми тро╓ ведемо бес╕ди розказуючи один одному те, що трапилось з нами в часи розлуки.

Так, майже ц╕лу н╕ч, ми втрьох вели р╕зн╕ розмови розказуючи кожний сво╖ пригоди. Ми з Павлом вгощали Данила селянськими ласощами, тими, що нам вид╕лили на дорогу гостинн╕ господар╕.

Вранц╕, коли отримували таб╕рну баланду, Данило випадково зустр╕в свого друга Миколу Авер╕на. Нелегка доля судилась не т╕льки Данилов╕ й Микол╕. Вони розказали нам як разом виходили з оточення, а Микола був поранений. На прав╕й руц╕ в нього були перебит╕ три пальц╕. Важко було Данилов╕ вести друга по н╕мецьким тилам. Але вони урочисто дали клятву не залишати один одного. Та ще разом позашивали в шинел╕ сво╖ партквитки. Вони також вперто, так, як ╕ ми, рухались на п╕вн╕ч, до сво╖х - Червоно╖ Арм╕╖. Микола весь час в╕дставав, Данило п╕дтримував його п╕д здорову руку.

В одному маленькому сел╕ ╖х схопили фашисти.

П╕сля оточення побратими пройшли нелегкий шлях ╕ ос╕нню 1941 року потрапили у таб╕р Шталаг-340 м. Дв╕нська. У важких нестерпних муках тягнулися безконечн╕ тижн╕ для Миколи. Опухла рука з перебитими пальцями, зав'язана брудною ганч╕ркою, не давала Микол╕ спокою. Виснажений орган╕зм мало протистояв ╕нфекц╕ям. Ц╕лими ночами в╕н не м╕г заснути.

Данило сид╕в б╕ля дверей сьомого барака. Там було дуже холодно. З прич╕льно╖ ст╕ни котились велик╕ капл╕ води. Вони падали й замерзали. Данило замерз в ноги й натягнувши п╕лотку на вуха вийшов на подв╕р'я. В╕н перед цим зв╕льнив Микол╕ м╕сце, щоб той м╕г в╕льн╕ше лягти, та трохи передр╕мати. Бо ж в Миколи перебит╕ пальц╕ з в╕дкритою раною ╕ без медично╖ допомоги не го╖лись.

А Данило, в цей час, топтався на роз╕ 7 бараку з╕гр╕ваючи замерзл╕ ноги.

Та раптом в╕н почув тихий голос:

-- Прол╕зай швидше! - доносилось в╕д колючого дротяного паркану.

Почувши це, Данило вмить кинувся в барак за Миколою. Розштовхавши того в╕д сну ╕ взявши п╕д л╕ву руку, шепнув:

-- Мерщ╕й на волю, там в паркан╕ д╕рка!

Та т╕льки вони наблизились до д╕рки, як вартовий закричав:

-- Ст╕й! Назад! Зм╕на йде!

В цю ж мить гримнув постр╕л нового н╕мецького вартового.

Данило з Миколою мерщ╕й кинулись назад, в барак. Тут вони пригн╕чен╕ горем невдач╕ просид╕ли до ранку на нарах.

А вранц╕, на св╕танку, Микола виявив, що прив'язана на пояс╕ солдатська бляшанка для харчування, вноч╕ десь загубилась.

Анал╕зуючи ситуац╕ю, в╕н не м╕г згадати, чи була вона причеплена п╕сля сну, чи в╕дчепилась б╕ля огорож╕.

Того ранку Микола залишився без баланди. Бо ╖╖ видавали т╕льки при наявност╕ якогось посуду у полоненого. Взявши, та виставивши поранену руку поперед себе, Микола попл╕вся по бараках, спод╕ваючись вим╕няти солдатський котелок на чудом збережену ним цигарку.

В одному барац╕ в╕н зам╕тив, що два нос╕╖  з таб╕рно╖ групи могильник╕в волочать неб╕жчика - мертве т╕ло до возу. Микола на мертв╕й людин╕ заприм╕тив причеплений до пояска котелок. Тод╕ в╕н запропонував нос╕ям цигарку в обм╕н на котелок. Т╕, на такий обм╕н, охоче погодились ╕ в╕ддали Микол╕ солдатську бляшанку.

Затим, в╕н, повертаючись назад у св╕й барак, зупинився б╕ля вх╕дних вор╕т блоку. Там стояла з╕брана в стр╕й колона в'язн╕в, як╕ тихо розмовляли м╕ж собою татарською мовою ╕ деяк╕ слова рос╕йською мовою. ╤з розмов пол╕цая до в'язн╕в, Микола зрозум╕в, що ╖х будуть виводити за територ╕ю табору на роботу, чи кудись дал╕. Настр╕й у в'язн╕в був п╕днесений, бо можливо ╖х там л╕пше годували.

- Але куди ╖х поведуть? - думав Микола.

Та в╕н цього не знав, та й колона в б╕льшост╕ була татарською.

Та в цю мить один ╕з в╕йськовополонених колони попросив пол╕цая зб╕гати в барак за котелком. Пол╕цай дозволив. Той швидко поб╕г в барак. А в цей час вартовий н╕мець б╕ля вор╕т почав рахувати гурт в'язн╕в. Микола не роздумуючи примкнув до нього. Н╕мець в╕драхував 40 ос╕б, махнув багнетом гвинт╕вки додолу ╕ колона рушила на вих╕д з одного блоку в ╕нший блок табору.

Так Микола опинився за вор╕тьми блоку табору. Тут в╕н полегшено з╕тхнув, та враз схаменувся.

- А якщо дов╕даються що я руський, якимось чином проник в цей гурт, то мен╕ може бути - к╕нець. Бо це - зграя голодних, озлоблених людей, як╕ чужинця можуть ╕ вбити. Але вороття назад йому вже не було. Найг╕рше його турбувало т╕льки те, що в нього були поранен╕ пальц╕ руки, та без л╕карського втручання не го╖лись.

- Як я буду працювати т╕льки одн╕╓ю рукою ╕ де ц╕ люди будуть працювати? - запитував сам себе Микола.

Та ╕ цього Микола не знав.

╥х гурт загнали в лазню, обмили з пожежних шланг╕в крижаною водою, нашвидкуруч обстригли давно не стрижен╕ голови, видали ╕ншу одежу ╕ загнали в дерев'яний барак. На трет╕й день ╖хнього перебування в цьому барац╕ ╖х пригнали до вор╕т табору. Чекали на ,,покупц╕в'' товару. Ми - в╕йськов╕ полонен╕, були в рол╕ - товару.

Нарешт╕ при╖хав латиський дукач. В╕н вибрав 2 муляри та два тесл╕.

╤ вибирав тих, ще й на кому була добротна одежа. Таким чином Микола попав у в╕д╕браний гурт людей. То ╖х проданий гурт н╕мцями латишу-багачу п╕д веч╕р залишив околиц╕ Дв╕нська (Даугавп╕лса). З 12 ос╕б одна половина - 6 людей ╖хали на п╕двод╕, а друга половина рухалась п╕шки.

Найважче Микол╕ було в дороз╕. Йти не вистачало сили, а ╖хати й трясти ранену руку, було ще важче. Поштовхи на вибо╖нах шляху кидала живий товар в р╕зн╕ сторони. При цих поштовхах Миколу нестерпно бол╕ла ранена рука. Все т╕ло покривалось рясним, холодним потом. Води не було з собою. Мучила спрага. А куди ╖м д╕ватись було. Тут н╕хто про втечу не думав. ╤ в╕дпочинок, як видно було - не передбачався.

Аж о шост╕й годин╕ ранку ╖х гурт добрався до якогось центру волост╕. Цей куркуль, що ╖х пригнав, забрав сво╖х людей, а решту залишив у прим╕щенн╕ волост╕. Тут - то сюди прибув ╕ комендант волост╕.

17) Чергов╕ пригоди Миколи.

Прим╕щення центра яко╖сь волост╕ в Латв╕╖.

Змучений Микола на як╕йсь лавц╕ швидко заснув з рештками фах╕вц╕в з╕ штабухтабору-340 б╕ля м. Дв╕нськ (Даугавп╕лс) Латв╕я. Згодом сюди, вранц╕, селяни й роб╕тники, руськ╕ та латиш╕, поприносили знедоленим р╕зних харч╕в. Хто що мав. Латиськ╕ роб╕тники в╕ддавали св╕й денний харчовий пайок, який отримували по карточках.

Але Микола вже не м╕г ╖сти. Проснувшись, пов╕льно вийшов на подв╕р'я. Холодний в╕тер вмить остудив опухлу, палаючу руку. Микола замерз. Нестерпний б╕ль кл╕щами стискував грудну кл╕тку ╕ перехоплював дихання. В╕н ледве зайшов у прим╕щення. Майже до полудня ненажерлив╕ багат╕╖, що мали приватну земельну власн╕сть, розб╕рливо розбирали дешеву робочу силу. Це тому, що вони сам╕ вже не в змоз╕ обробити сво╖ велик╕ земельн╕ над╕ли, чи виконати ╕нш╕ с╕льськогосподарськ╕ роботи.

Микола залишився один. В╕н був н╕кому не потр╕бен, бо хворий ╕ кал╕ка.

У важких муках Микола знову задр╕мав. А як т╕льки проснувся, то в нього оживилась крамольна думка: т╕кати зв╕дси й т╕кати, як скор╕ш. Так л╕пше буде. Я в╕льний, за мною н╕хто не стежить. Але куди йти, якщо я не можу спок╕йно п╕днятись з лави?

Так ╕ промучився там Микола ц╕лий день. Аж п╕д веч╕р в прим╕щення волост╕ зайшов простий на вигляд чолов╕к - селянин. В╕н чемно прив╕тався з╕ мною. Пот╕м якось скромно ╕ лаг╕дно почав розпитувати мене чому мене н╕хто ╕з багатих людей волост╕ не забрав до себе. То роз╕бравшись в чому причина, вир╕шив забрати Миколу до себе в д╕м. Микола теж якось н╕яков╕в ╕ в╕дмовлявся, показуючи на руку. Але селянин умовив Миколу ╖хати з ним в його д╕м. В╕н об╕цяв Микол╕, що вил╕ку╓ руку ╕ нагоду╓ його, бо розум╕╓, що той голодний.

-- Зимою роботи в мене мало. А навесн╕ час покаже що робити. Головне - це вил╕кувати руку ╕ тим врятувати тво╓ життя. Бо якщо запустити ╕ дал╕ процес хвороби, то це пов╕льна смерть в муках, - говорив Микол╕ селянин.

Цього селянина звали Антоном. В╕н довго сид╕в в прим╕щенн╕ волост╕, оч╕куючи щоби староста вийшов з╕ свого каб╕нету.

-- Я припишу тебе до сво╓╖ с╕м'╖. Староста звичайно може суперечити проти цього. Бо я не наст╕льки багатий, щоб у мене м╕г працювати в╕йськовополонений. Я латиський злидар ╕ мен╕ самому навесн╕ треба буде шукати роботу. Але якось воно буде.

Трохи посп╕лкувавшись з╕ старостою Антон приписав мене до сво╓╖ с╕м'╖, ╕ як уладнав цю справу, то ми по╖хали до його дому.

З великим сп╕вчуттям ╕ турботою зустр╕ли Миколу вдома домашн╕ в Антона, як р╕дн╕. Але хворий Микола, зовс╕м змучений в дороз╕, то бажав лише десь би прилягти. В╕н був в якомусь туман╕ - марев╕ й ледве на щось реагував.

Два рази Антон привозив до хворого Миколи, до себе додому л╕каря. Але той лише пропонував ампутувати кисть руки. Та господиня дому не дозволила це йому зробити, то сама л╕кувала домашн╕ми, чи то народними засобами разом з порадами л╕каря.

-- Прикро було лише те, що господиня погано волод╕ла руською мовою. Але це не завадило ╖й виконати сво╖ прост╕, людськ╕, сп╕вчутлив╕ обов'язки догляду за хворою людиною ╕ншо╖ нац╕╖.

-- Це навпаки показувало на ╓дн╕сть ╕ цементування нац╕й ╕ народ╕в в таких справах. Це об'╓днувало ╕ показувало про незламн╕сть поневолених нац╕й. Це згуртувало нас в ╓диний таб╕р на боротьбу проти фашизму, - м╕ркував по сво╓му Микола.

Так монотонно проходили дн╕ й ноч╕ Миколи в хат╕ Антона. А вже через два м╕сяц╕, перебування тут Микол╕ трохи покращало. В╕н почав рухати пальцями. Вечорами, коли Микол╕ трохи кращало ╕ господар Антон мав в╕льний час, то вони трохи сп╕лкувались.

Антон розказував про злиденне життя малоземельних селян, та про важк╕ умови прац╕ роб╕тник╕в в Латв╕╖. Та ще про зрадник╕в, як╕ зразу ж п╕сля в╕дступу радянських в╕йськових частин з Латв╕╖ продались режиму Г╕тлера.

В обох сп╕врозмовник╕в були практично одинаков╕ думки про те що дал╕ робити. Тому, п╕д к╕нець, вони вир╕шили: коли Микола видужа╓ ╕ земля вкри╓ться зеленою ковдрою, вони, мабуть п╕дуть партизанити, бити окупант╕в.

Ось так непом╕тно наступив нещасний день - 26 лютого 1942 року.

В наказному порядку пол╕ца╖ вивезли Миколу з хати Антона ╕ в╕двезли його знову в штабухтаб╕р-340 м. Дв╕нськ.

18) Од╕ссе╖ Данила у штабухтабор╕-340 м. Дв╕нськ.

Не менш ╕ не б╕льш злиденними од╕ссеями переймався ╕ Данило.

Важк╕ випробування пережив Данило, коли залишився зимувати в табор╕. Та спочатку п╕сля раптового зникнення товариша, Данило понад тиждень ходив по бараках ╕ шукав Миколу. Та так ╕ не знайшов. Не в╕рилось, що товариша вже не ма╓, але воно так на той час склалося. Що тут поробиш, ╕ я дав соб╕ якийсь спок╕й. Майже примирившись. Бо чим день, тим все важче йому тут було ╕снувати.

Пост╕йний голод душив т╕ло, разом з холодом, як╕ стискували металевими кл╕щами, та не хот╕ли в╕дпускати. До голоду ╕ до холоду людин╕ н╕як не можна було привикнути. Данило цю ╕стину усв╕домив ц╕╓╖ зими в табор╕. Ранковий котелок мутно╖, тепло╖ юшки з рештками перемерзлих ╕ п╕дгнилих овоч╕в, як╕, як привиди ╕нколи попадались тоб╕ раз чи два рази в тиждень, п╕дтримуючи скелет людини з натягнутою шк╕рою. Жив╕т просив, та бурлив, гарчав, як зацькований зв╕р в пастц╕, вимагаючи необх╕дних калор╕й для орган╕зму...

З самого початку ╕снування табору, в╕йськовополонен╕ не були в лазн╕, не мились, не м╕няли б╕лизни, та й в кого вона була. Деяк╕ нав╕ть були в верхн╕й одеж╕, а з б╕лизни залишились одн╕ рубц╕. Б╕лизна на людях з╕пр╕ла, але це була неймов╕рна правда...

Не те, що п╕д верхньою одежею, але й зверху неозбро╓ним оком можна було бачити, як ц╕лими купами лазили нелякан╕ паразити - вош╕. Вони до кров╕ роз'╖дали людську шк╕ру ╕ що ще г╕рш поган╕ше - розносили хворобу - тиф.

Люди - злидн╕, наче фантоми тинялись по табору, чи лежали розпухл╕ в╕д туги й безнад╕╖, як нем╕чн╕ доходяги. У важких нестерпних умовах Данило просиджував довг╕, темн╕ й холодн╕ ноч╕.

В бараках не було н╕якого опалювання. Холод не давав спати, мерзли руки та ноги, нестерпно бол╕ло в грудях в╕д простуд. Кашель ╕ мокроти не проходили...

-- Ось - ось ╕ настане к╕нець, - м╕ркував в╕н...

Одного ранку до Данила п╕д╕йшов обер-пол╕цай у супровод╕ зрадник╕в. В╕н штовхнув його в груди палицею - качалкою ╕ наказав йти носити померлих бранц╕в. Данило спробував в╕дмовитись спираючись на те, що в╕н не може дивитись на бл╕д╕ скошен╕ обличчя й запал╕ в череп оч╕ мертвих. Почувши це - ц╕ бандити накинулись на Данила ╕ почали його бити, хто куди бачив ╕ як м╕г. Добряче побивши к╕лька хвилин Данила - ця двонога зграя повела його на таб╕рний плац - площу. А там вже обер-пол╕цай штовхнув його у з╕брану в стр╕й колону в'язн╕в штабухтабора-340.

Ц╕ паскудн╕ виродки - пол╕ца╖, при люб╕й як╕йсь затримц╕ бранцями виконання ╖х вимог, чи наказ╕в, кожний раз жорстоко били ╖х. А радянськ╕ в╕йськовополонен╕ в чому були винн╕, що так з ними несамовито поводяться так╕ ж люди, як ╕ вони? Тут ц╕ в'язн╕ були людьми чест╕, як╕ виконували св╕й в╕йськовий обов'язок ╕ вони не заслужили до себе такого в╕дношення, бо вони не були карними злочинцями, як╕ ско╖ли важк╕ злочини.

А зрадники - виродки весь час проводили показн╕ безжал╕сн╕ знущання з безвинними людьми т╕льки за те, що хтось ╕з них на крок в╕д╕йшов в╕д колони, чи в нього було лице в прищах - гн╕йниках ╕ тому под╕бне. Якщо ╖м хто-небудь не сподобався, то вони штовхали цю роздягнену наголо жертву на заздалег╕дь приготовлену лавку. Тод╕ один перевертень с╕дав жертв╕ на шию, а другий на ноги. А два кати, що стояли з двох стор╕н лавки, на як╕й лежала гола людина, за наказом обер-пол╕цая нагайками с╕кли, так що жертва помирала в╕д цих мук.

Ось так ц╕ зрадливц╕ встановлювали новий порядок фашистсько╖ Герман╕╖, представники яко╖ все це бачили, та не т╕льки не зупиняли цих знущань, а й заохочували до цього цих ╤уд.

Можливо ц╕ жорсток╕ знущання можна поставити в епоху християнсько╖ ╕нкв╕зиц╕╖, але ж це зараз майже середина 20 стол╕ття. ╢ ж як╕сь м╕жнародн╕ правила ╕ закони поводження з в╕йськовополоненими. Це ж не середньов╕ччя, не кр╕посне право. Невже колесо ╕стор╕╖ покотилось назад ╕ все повернулось до старих в╕к╕в, на сво╖ кола... Та про що тут говорити... Бо ╕ сл╕в для оправдання цих злочин╕в не ма╓...

Цю вишикувану колону, в яку Данило попав, перевели - перегнали, як якесь стадо худоби в окремий блок. Там нам зробили жахливу санобробку. Роздягнувши нас догола обмили крижаною водою з пожежного г╕дранта, а наш одяг прожарили в спец╕альн╕й печ╕.

Не пройшло ╕ п╕вгодини, як наша колона, помита ╕ в прожарен╕й одеж╕, з лопатами вирушила на одну з╕ старовинних роб╕т людства - хоронити мертвих людей.

Ось так Данило став гробокопачем. В╕н разом з ╕ншими бранцями копав в земл╕ широк╕ транше╖ в як╕ зносили мерц╕в ╕ присипали землею.

Це були не братськ╕ могили, а скотомогильники, по ╕ншому це ╕ не назвеш. Не було ╕ н╕яких в╕йськових почестей цим в╕йськовослужбовцям. Я нав╕ть не знаю чи залишились в таб╕рн╕й документац╕╖ як╕сь запис╕ про цих людей - ╕мена, пр╕звища...

19) Перша непокора в штабухтабор╕-340

Я, Павло, Микола ╕ Данило понуро сид╕ли, кожний з╕ сво╓ю купою думок в барац╕ табору Дв╕нськ.

- Посидимо тут в табор╕ м╕сяць, а за цей час щось може придума╓мо, що дал╕ робити, - сказав Павло.

- Не будуть фашисти нас тут так довго тримати, - в╕дпов╕в Данило.

- Наближа╓ться весна ╕ ╖м потр╕бна робоча сила. Моб╕л╕зац╕я чолов╕к╕в в арм╕ю, на в╕йну в╕дкрива╓ незайнят╕ робоч╕ м╕сця.

- Нам треба бути в табор╕ заради Миколи, поки в нього остаточно не заго╖ться рука ╕ в╕н нею зможе все робити. А це як м╕н╕мум м╕сяць. ╤ ми будемо робити те, що нам виг╕дно, а не фашистам. В будь-яких умовах нам необх╕дно боротись проти ц╕╓╖ фашистсько╖ чуми, - в╕дпов╕в Павло.

-- Будемо боротися! Ц╕ недолюдки - пол╕ца╖ нав╕ть поговорити нам не дають. Вони в могили в╕дправили десятки тисяч наших радянських людей. Фашистськ╕ прислужники ходять по бараках вгодованими бугаями, махають нагайками нал╕во ╕ направо ╕ рад╕ють, що фашисти дали ╖м безмежну владу над нами. Вони б'ють кого ╖м захочеться восени й зимою, - висказав сво╓ слово Данило.

-- Так робити б╕льше не будуть, - сказав Павло, - оглядаючись навкруги.

Одного разу в наш барак зайшов обер-пол╕цай, а за ним вб╕гло дек╕лька пол╕ца╖в. Постояли деяку мить. Пот╕м один ╕з них голосно загорланив:

-- Струнко!

Але майже вс╕ люди, як сид╕ли, чи лежали на нарах - не ворухнулись.

Обер-пол╕цай вийшов на середину барака. В╕н, багров╕ючи в╕д лют╕, перекладаючи нагайку з право╖ руки в л╕ву руку, несамовито зарепетував:

-- Останн╕й раз попереджаю, коли в барак входить наша пол╕ц╕я, вс╕, хто в ньому находиться, повинн╕ стояти по команд╕ струнко!

-- Якщо на другий раз не буде виконаний цей наказ, я вс╕х в╕длупцюю! Шк╕ру з вас - нег╕дники спущу!

Десь ╕з кутка барака пролунав басистий голос:

-- А по пиц╕ не хочеш, зам╕сть команди? - запитав нев╕домий.

Обер-пол╕цай почервон╕в, як достигла пом╕дора ╕ як в╕д скип╕лого окропу п╕дскочив, кинувся в куток до наступно╖ його жертви, пробиваючи соб╕ дорогу л╕ктями в вузьк╕м коридор╕ проходу. Але тут вс╕ люди барака п╕дхопилися з м╕сць ╕ стали в проходах ╕ стояли, як дуби в л╕с╕. Обер-пол╕цай розгубився, бо тут його чванлива сила не мала усп╕ху.

А з кутка знову почувся другий голос:

-- ╤ди сюди! Я зараз подам тоб╕ команду!

Обер-пол╕цай, на це зарев╕в, як ведм╕дь:

-- Дайте дорогу! Я зас╕чу ком╕сара! Я допов╕м н╕мецькому гауптману про те, що ви прихову╓те у сво╖м барац╕ ком╕сара! Вас вс╕х розстр╕ляють! Давайте сам╕ сюди ком╕сара!

-- Хто кричав?! Говор╕ть, а то вас вс╕х п╕дряд зараз буду лупцювати!

Обер-пол╕цай приск╕пався до найближчого полоненого:

-- Негайно показуй ком╕сара, а то зараз шк╕ру з тебе спущу!

-- Я не знаю! - схвильовано в╕дпов╕в б╕дняга, задкуючи до прич╕льного в╕кна.

-- Я... Я не знаю тут н╕кого.

-- Ти сам ком╕сар, якщо його не показу╓ш! - гримнув до нього в лице фашистський лакуза.

-- Ой хлопц╕! До мене - мерщ╕й! - звернувся в╕н до пол╕ца╖в, - сипте йому 25 нагайок! В╕н швидко взна╓ котрий ╕з них ком╕сар!

Пол╕ца╖ швидко почали посп╕шати на пом╕ч до свого кер╕вника. Запала тиша.

Пол╕ца╖ направились до сво╓╖ жертви.

Павло, який знаходився поряд з╕ мною, закричав:

-- Ей, ти - продажна шкура! Хочеш щоби тебе в╕днесли зв╕дси в шинел╕, та кинули в туалет?! Дума╓ш, н╕мцям така велика шкода за такими паскудами, як ви?! Товариш╕, чого ви сто╖те?! Зроб╕ть з них купу м'яса ╕ винес╕ть ╖х геть, щоби вони тут не смерд╕ли!

В'язн╕ рухнули з╕ сво╖х м╕сць, ╕ людський натовп, як морська гр╕зна хвиля загойдався по бараку. В╕д ц╕╓╖ хвил╕ пол╕ца╖ опустили сво╖ нагайки ╕ позадкували до дверей. Старший пол╕ца╖в переступаючи назад пор╕г барака скажено закричав:

-- Я вам ще покажу!

-- Ти краще сам част╕ше показуйся сюди! - кричали йому всл╕д см╕лив╕ голоси людей бараку.

Гр╕зна хвиля обурення вже в╕дчайдушних людей охопила весь барак ╕ неможливо було роз╕брати, хто що говорить.

-- Тих╕ше! - р╕шуче сказав Павло, - Товариш╕, нам треба стояти вс╕м один за одного й один за вс╕х! ╤накше нас розстр╕ляють фашисти.

Не пройшло ╕ п╕вгодини, як нас вс╕х вигнали з барака ╕ вишикували на велик╕й площ╕ табору.

Прийшов оф╕цер - гауптман з озбро╓ними гвинт╕вками, автоматами солдатами. Обер-пол╕цай, який, як цуцик на ланцюгу, махаючи нагайкою, заб╕гав навколо вишикуваних в╕йськовополонених, то збоку, то ззаду.

-- Струнко! - голосно скомандував в╕н.

Оф╕цер щось голосно промовив до нас.

-- Що це твориться у вашому барац╕?! - звернувся перекладач до в╕йськовополонених.

-- Начальник табору вами не задоволений. Ви не п╕дкоря╓тесь влад╕ Велико╖ Н╕меччини. Ви не п╕дкоря╓тесь пол╕ц╕╖, яка зд╕йсню╓ закони Н╕меччини.

-- Хочете в штрафний таб╕р?! Це саме легша для вас кара. Але якщо ви вида╓те нам ком╕сара, то пан гауптман дасть ╕нший наказ.

-- Ну, ми чека╓мо в╕дпов╕д╕!

-- Пан гауптман, дозвольте сказати, - звернувся Павло по - н╕мецьки до начальника штабухтабору-340.

Оф╕цер - гауптман махнув головою в знак згоди.

-- Ми не знали, що коли в барак зайде обер-пол╕цай, то треба подавати команду: - Струнко. Тому ми - в╕йськовополонен╕, н╕яко╖ команди не подали Ми сид╕ли на м╕сцях. А пол╕ца╖ почали бити вс╕х п╕дряд. При так╕й колотнеч╕ люди трохи пот╕снили пан╕в - пол╕ца╖в. Звичайно - ненароком, а т╕льки в рятуванн╕ в╕д удар╕в. Тому пол╕ца╖ образились на людей нашого барака.

Н╕мецький оф╕цер знову щось викрикнув.

-- Здайте нам ком╕сара, - швидко переводив слова н╕мецького оф╕цера перекладач, - не вида╓те, накажу вс╕х розстр╕ляти!

-- В нас не ма╓ ком╕сар╕в! - вигукнули знедолен╕ з р╕зних к╕нц╕в колони.

-- Обер-пол╕цай домагався свого. В╕н всю вину звалив на мешканц╕в нашого барака, - кричали люди з колони.

Тод╕ Павло, пояснив гауптману другий раз вже по - н╕мецьки. В╕н говорив дуже швидко, так що н╕ ми, н╕ т╕ зрадники н╕чого не зрозум╕ли.

Гауптман довго слухав Павла ╕ нарешт╕ зупинив його.

В╕н щось запитав у Павла ╕ той щось йому в╕дпов╕в.

-- В╕н запитував, мене зв╕дки я так добре знаю н╕мецьку, то я йому в╕дпов╕в, що 10 рок╕в в школ╕ вчив ╕ був в╕дм╕нником по н╕мецьк╕й мов╕. То в╕н сказав, що я можу бути перекладачем ╕ в Н╕меччин╕ на заводах так╕ знавц╕ мови н╕мецьк╕й влад╕ потр╕бн╕.

Гауптман щось викрикнув.

-- Марш в барак! - вигукнув нам перекладач.

Вс╕ швидко роз╕йшлись ╕ зайшли в св╕й барак. Ми вчотирьох зайняли сво╖ м╕сця на нарах.

-- Гроза минула, - сказав Павло, - пол╕ца╖ зазнали поразки, вони вже без яко╖сь значно╖ потреби не зайдуть в наш барак.

20) Створення п╕дп╕льного парт╕йно - комсомольського осередку Компарт╕╖ СРСР

А другого дня, десь оп╕вдн╕, Павло покликав мене на дв╕р:

-- Андр╕й, вийдемо, подиха╓мо св╕жим пов╕трям, - запропонував в╕н мен╕.

Ми пов╕льно п╕шли по велик╕й таб╕рн╕й площ╕. Забрели у в╕ддалений глухий куток. Тут мен╕ Павло тихо сказав:

-- Андр╕й, я думаю створити в табор╕ п╕дп╕льний парт╕йний осередок Компарт╕╖. Нам тод╕ буде краще боротись з внутр╕шн╕ми ворогами, пол╕цаями. Данила я добре знаю, ще з фронту. Ти, я знаю, комсомолець ╕ я тебе теж добре знаю, то пропоную тоб╕ при╓днатись до цього парт╕йного зародка. Як ти дума╓ш? Можеш не сп╕шити з в╕дпов╕ддю.

-- Добре, я згоден бути з вами. Дякую за дов╕ру. Ви вс╕ старш╕ за мене. Данилов╕ майже сорок рок╕в. В╕н ма╓ чималий досв╕д, так, як ╕ ти. Я буду чесно виконувати ваш╕ доручення, - схвильовано в╕дпов╕в я.

-- От ╕ добре, - сказав Павло. З Данилом ми вже обговорили це питання. Вит╕вка моя, то я обдумаю текст клятви, а завтра прийдемо вс╕ сюди, на це м╕сце й обговоримо ╖╖.

Настав ранок, на сн╕данок нам принесли баланду, а ми вс╕ тро╓, кр╕м Данила, понад чотири м╕сяц╕ не ╖ли тако╖ паршиво╖ страви - баланди. Не так легко було ╖╖ ╖сти. На зубах тр╕щить п╕сок, смердить гнилою картоплею, поверху плава╓ гнила солома. А у нас трьох залишились лантухи з невеликими харчовими запасами, як╕ нам налаштували добр╕ люди в дорогу.

Звичайно, що ми по черз╕ д╕лилися - угощали харчами, Данила, який ц╕лу зиму сид╕в на 2 л╕трах в день ц╕╓╖ огидно╖ баланди. Попивши тепло╖, ледь солодкувато╖ р╕дини, яку називали ча╓м, Павло, Данило ╕ Микола п╕шли в той в╕дносно затишний куточок табору. Я ж залишився в барац╕ вартувати наш╕ сп╕льн╕ харч╕, як╕ в нас залишились.

Данило, вернувшись назад в барак, сказав мен╕:

-- З цього дня ╕ часу в наш╕м табор╕ створений п╕дп╕льний, комун╕стичний парт╕йний осередок. Ми вс╕ разом прийняли урочисту клятву. Кер╕вником обрали мене.

Павло подав мен╕ в руки клаптик паперу. Я вийшов на дв╕р, а за мною вийшли Павло ╕ Данило, подальше в╕д дверей бараку.

Там я тихо, але урочисто прочитав:

-- Я, громадянин Радянського Союзу, знедолений у фашистському табор╕, але не переможений. Як член компарт╕╖ великого Лен╕на, вступаючи в члени п╕дп╕льно - парт╕йного осередку, урочисто клянусь перед лицем сво╖х товариш╕в:

-- "Чесно виконувати завдання осередку, не покладаючи рук вести антифашистську аг╕тац╕ю серед знедолених радянських людей, нещадно викривати та знищувати п╕длих зрадник╕в ╕ провокатор╕в. Допомагати знедоленим радянським людям у фашистськ╕й невол╕. Вести диверс╕╖ не жал╕ючи кров╕, н╕ життя. Якщо я порушу цю урочисту клятву, то хай покара╓ мене сувора рука товариш╕в".

-- Ось так, дорогий наш товаришу, в╕д сьогодн╕ ти член нашо╖ орган╕зац╕╖, - сказав Павло, звертаючись до мене.

А вже вноч╕, коли вс╕ спали, Павло тихо говорив так, щоб це було чути нам трьом, його товаришам:

-- Ми майже вс╕ хвор╕. Андр╕й хвор╕╓ шлунком, в╕н ще дуже слабкий - не сильний. Микола майже без руки, в нього на н╕й рана ще добре не заго╖лась. Мене все ще турбу╓ правий б╕к п╕сля вогнепального влучення пол╕ца╓м. Один Данило, хоча ╕ худий, але залучений до ф╕зично╖ прац╕.

-- Ви подив╕ться, як╕ хлопц╕ в барац╕, як дуби. Бо квол╕, хвор╕ та поранен╕ люди померли й мруть. Так пройшов жахливий в╕дс╕в нем╕чних людей в╕д здорових, залишились лише умовно здоров╕, голодн╕ люди, бо та юшка, яку дають нам ц╕ нелюд╕, не ╓ ╖дою для повноц╕нного ╕снування. То якщо нам десь прийдеться працювати, ми не в сил╕ зр╕внятися з ними. Фашисти будуть знущатися над нами, а ми кожен день будемо бит╕ ними за нашу нем╕ч. Я чув що перший ешелон знедолених н╕мц╕ збираються в╕дправити в Н╕меччину на рудники та заводи. А другий ешелон, коли зберуть нашого брата, повезуть в Югослав╕ю, на роботу в с╕льське господарство. Ось зв╕дси виплива╓ наше перше завдання п╕дп╕льного осередку. Треба ч╕тко вияснити, куди н╕мц╕ будуть в╕дправляти 1-й ешелон в'язн╕в. Якщо д╕йсно в Н╕меччину, то нам за будь-яку ц╕ну потр╕бно залишитись в табор╕ до весни чекаючи друго╖ в╕дправки.

-- Завтра, зранку ми з Андр╕╓м п╕демо до вор╕т. Нам потр╕бно знайти чех╕в, як╕ охоче вступають до розмов.

-- То може ми зустр╕немо там того чеха, що пом╕г нам вибратись на волю, якщо в╕н ще ╓ тут, - вставив я свою пропозиц╕ю.

-- Для н╕мц╕в, це не дуже велика та╓мниця, куди нас повезуть. Для нас найголовн╕ше потрапити в ╕ншу кра╖ну, а не в Н╕меччину.

-- Так я й про це ╕ кажу, - зак╕нчив Павло, - ╕ сказав, - пора вже спати.

На другий день, о 10-й годин╕ ранку, я ╕ Павло стояли б╕ля вор╕т. Я тут шукав недопалки тютюнових вироб╕в, як╕ ╕нод╕ кидали вартов╕ охорони табору. Так що я не просто тинявся без справи, а мав якусь ц╕ль ╕ вартов╕ ц╕лком примирливо на це дивились.

Але коли Павло звернувся до вартового з проханням:

-- Будь ласка, дайте нам закурити одну цигарку на двох.

Та вартовий люто закричав на нас:

- Marschiere schnell in die Kaserne! - Марш в барак, швидко!

-- Цей фашист н╕чого нам не скаже, йдемо в барак, - тихо сказав я побратиму.

За два дн╕ ми н╕чого не змогли взнати в╕д вартових. То солдати були не гов╕рк╕, а то не волод╕ли ╕нформац╕╓ю на нашу тему. Аж на трет╕й день нам вдалось вияснити все для нас необх╕дне.

Ввечер╕ Павло розпов╕дав нам:

-- Через пару дн╕в в наш таб╕р ма╓ прибути велика парт╕я полонених. Тод╕ н╕мц╕ будуть в╕дправляти в'язн╕в в Н╕меччину на промислове виробництво, а пот╕м зберуть рештки бранц╕в ╕ якщо нас не вистачить в повн╕й м╕р╕ на ешелон, то пришлють з Естон╕╖ та будуть в╕дправляти на роботи в с╕льськогосподарському сектор╕. Та в яку кра╖ну, то поки ще не в╕домо.

-- Нам необх╕дно попасти в гурт по сан╕тарн╕й обробц╕ барак╕в для новоприбулих полонених, - звернувся я до товариш╕в.

-- Це правильно! - погодився наш л╕дер. Мен╕ зда╓ться, що це не складне питання для нас, та в наших ф╕зичних, нем╕чних умовах, все складне. Та й ми собою не керу╓мо, нас скр╕зь женуть, як худобу, палицями, та нагайками пол╕ца╖. Н╕мц╕ цими, такими справами не займаються. З н╕мцями я би скор╕ше м╕г би домовитись, щоби нас залишили в дез╕нфекц╕йному гурт╕.

21) Дез╕нфекц╕йний гурт ╕ в╕дправки полонених у Н╕меччину

Як би ми не старалися поговорити з╕ зрадниками - пол╕цаями на тему дез╕нфекц╕йного гурту, то вони з нами не розмовляли, а т╕льки наказували, били нагайками, качалками, ногами.

Нарешт╕ наступив день в╕дправки радянських в╕йськовополонених ешелоном в Н╕меччину.

Пол╕ца╖, як скажен╕ пси, т╕льки з нагайками, та качалками б╕гали навкруги нас - знедолених, щоби швидше вигнати з барака. Я подумав, що добрий господар н╕коли так не буде поводитись з отарою в╕вц╕в, як ц╕ зрадники з нами - бити, та кричати. Ми - четверо таб╕рних п╕дп╕льник╕в, вилет╕ли з барака останн╕ми, намагаючись залишитись для ╕нших роб╕т в табор╕. За це нас нелюд╕ люто побили качалками. На вулиц╕ пол╕цай знову вкотре закричав до нас:

-- Швидше! Ви що на прогулянц╕ йдете? - ╕ замахнувся качалкою до мене.

-- Ми з дез╕нфекц╕йного гурту, ми думали, що нам не треба виходити з барака, - пояснив я зраднику.

-- Он там шику╓ться ваша група, махнув нагайкою в сторону обер-пол╕цай.

Ми швидко поб╕гли в указаному напрямку.

-- Ви куди? - запитав, зупиняючи нас пол╕цай, який шикував дез╕нфекц╕йну групу.

-- В дез╕нфекц╕йну групу нас направив обер-пол╕цай, - вигукнув я до нього.

-- В мене, мабуть повна група.

-- Ану швидко розбер╕ться по три! - гаркнув до дез╕нфекц╕йного гурту пол╕цай, який стояв перед ними та почав рахувати в'язн╕в.

П╕сля п╕драхунку виявилося, що в гурт╕ не вистачало двох людей.

-- Ставайте два в колону, а два назад! - загавкот╕в зрадник до нас.

Але ми вс╕ четверо швидко при╓днались до вишикуваного гурту.

-- Два назад! Я, сказав - два! - завищав розлючений пол╕цай.

В цю мить дек╕лька ос╕б, як╕ десь сп╕знились, б╕гли по плацу до нас ╕ вр╕зались в наш гурт.

Пол╕цай зупинив останн╕х двох ╕ штовхнув ╖х вперед до в╕д'╖жджаючих бранц╕в. Махаючи нагайкою в╕н знову вишикував розстро╓ний стр╕й, перерахував гурт ╕ лишн╕х в'язн╕в в╕дправив до тих, що якраз виходили з табору. Так ми залишились в дез╕нфекц╕йному гурт╕.

Коли в╕д'╖жджаючих бранц╕в остаточно вивели з табору, пол╕цай гаркнув до нас:

-- Марш вс╕м в барак!

Т╕льки наступного дня ми приступили до роботи в табор╕. В бараках було так холодно, що нари, скроплен╕ дез╕нфекц╕йним розчином швидко обмерзали. Наш╕й невелик╕й груп╕ було надзвичайно холодно ночувати в спорожн╕л╕м барац╕, бо ж опалення н╕якого не було. Микола ц╕лими ночами ходив по довгому проходу барака з╕гр╕ваючи ранену руку п╕д пахвою.

-- Через тиждень - два ми по╖демо на п╕вдень, там треба буде працювати, - звернувся я якось до Миколи, щоби розв╕яти його нудьгу.

-- Може через пару тижн╕в мен╕ стане краще, головне, щоби було тепло, - в╕дпов╕в мен╕ стурбований Микола, - спочатку тут мен╕ треба буде помучитись.

-- Для нас скр╕зь буде важко, бо ж ми ще хвор╕, - сказав Павло.

-- Добре лише те, що нам вдалося залишились в табор╕. Тут ми деякий час будемо сид╕ти, займаючись легкою працею. А там д╕йсно прийдеться важко працювати.

Через тиждень в таб╕р Шталаг-340 п╕д Дв╕нськом (Даугавп╕лс) стали прибувати нов╕ нещасн╕ в'язн╕ з р╕зних волостей Латв╕╖. У заповнених бараках нам стало трохи тепл╕ше.

Сн╕г, ще лежав товстим покровом на земл╕, але сонечко вже п╕д╕ймалося все вище - наближалась Весна. Хоча Зима здаватись ╕ не хот╕ла, та ми розум╕ли, що ╖╖ пануванню приходить к╕нець. Н╕чн╕ морози ще дошкуляли нам - н╕кудишн╕м людям, але все част╕ше дули п╕вденн╕, тепл╕ в╕три. Вони прощупували вс╕ закутки де не могло прогр╕ти весняне сонце. Тепл╕ в╕три допомагали сонцю зв╕льнити землю в╕д сн╕жного покрову. Залишки сн╕гу були розсипчаст╕, та вони все танули майже на очах. Вода наповнювала р╕вчаки, канави, борозни, щоб пот╕м розлитись весняним потоком.

Та нараз, перед нашою в╕дправкою на п╕вдень, пов╕яв п╕вн╕чно - сх╕дний в╕тер. Температура знизилась до -15 градус╕в морозу. Сн╕г став крихким, покритим льодяною скоринкою, як ╕ розлита вода по земл╕ утворила зверху л╕д. Дороги вкрились грубою корою льоду. Мороз витискав ╕з р╕вчак╕в жовту, каламутну воду, яка розливалась по дорогах ╕ пов╕льно замерзала.

Зима вступала у двоб╕й з Весною.

Ось по так╕й дороз╕, одного березневого ранку 1942 року, нас згорьованих на вс╕х ╕ про все, насичених солоною журбою в'язн╕в табору з╕брали, вишикували й повели на з/д станц╕ю у Дв╕нськ (Даугавп╕лс).

Йти нам було важко, бо дорога була вкрита льодом, було слизько ╕ холодно. Крижаний в╕тер продував наскр╕зь наше дрантя, яке було над╕те на нас. То поки ми д╕йшли до станц╕╖, та нас насильно заштовхали багнетами, к╕нц╕вками гвинт╕вок, чи прикладами в вагони для перевезення тварин, то наступила вже й н╕ч.

Оп╕вноч╕ в переповнених вагонах ми - нещасн╕ бранц╕ по╖хали в нев╕домому нам напрямку. Можливо десь на зах╕д назустр╕ч новим випробуванням, та й стражданням, бо покращання нашо╖ дол╕ в найближчий час нами не оч╕кувалось.


Н╕меччина. Норвег╕я. Еп╕лог.


5 ч. Нев╕льницьке життя в╕йськовополоненого в Н╕меччин╕


-- Stuttgart - Штутгарт, п╕вденний зах╕д Н╕меччини, Шваб╕я, центр земл╕ Баден-Вюртемберг.

Нас - радянських в╕йськовополонених, везли довго, але по почут╕й мов╕, за межами вагона, на вулиц╕, люди говорили лише по - н╕мецьки. Так ми ╖хали вже другу н╕ч по сх╕дн╕й Н╕меччин╕, та ось ми почули:

-- Stuttgart! - Штутгарт!

В╕н розташований на п╕вденному заход╕ Н╕меччини, в Шваб╕╖, в центр╕ земл╕ Баден-Вюртемберг, на р╕чц╕ Неккар в родюч╕й долин╕, в╕дом╕й серед м╕сцевого населення як "Штутгартський котел".

На зал╕зно - дорожн╕й станц╕╖, в якомусь закутку наш╕ вагони протримали до восьми годин ранку. З вагон╕в нас - в╕йськовополонених н╕хто не випускав, ще з часу посадки.

Вс╕х мучила нестерпна спрага. Не менше двох д╕б нас не випускали з вагон╕в. Вс╕ знедолен╕, хто прибув напередодн╕ в Даугавп╕лський таб╕р, ще мали як╕сь харч╕, якими ╖х забезпечили латиськ╕ люди, в яких вони працювали, але ╕ в них не було просто╖ води.

А наш дез╕нфекц╕йний гурт зовс╕м не мав н╕якого харчового запасу, бо наш, який був, зак╕нчився давно, ще перед в╕дправкою до Н╕меччини. Десь як╕сь крихти нам перепадали, бо деяк╕ люди д╕лились з нами. Але дв╕ доби ми в рот╕ н╕чого не мали. Нелегко було ╕ тим, що мали хл╕б ╕ сало, бо дв╕ доби води не давали й не випускали з вагон╕в.

Нарешт╕ в╕дкрилися двер╕ вагон╕в. Ми були так╕ квол╕, що ледве вийшли.

А тут була вже справжня Весна. Гр╕ло весняне сонечко, високо в неб╕ сп╕вали жайворонки, земля в╕д тепла парувала. Вона рад╕ла гостинному сонцю, Весн╕. Та не рад╕ли ми. Ми ненавид╕ли чужу Весну, чужу землю, яку осквернили фашисти сво╖ми законами, та пол╕тикою.

Мене мучив нестерпний голод, пекуча спрага, паморочилось в голов╕, потемн╕ло в очах, щось смоктало п╕д грудьми. П╕сля вивантаження з вагона, я ледь не впав на чужу п╕щану землю. Мене п╕дтримав Павло.

Нас вишикували в колону по п'ять ос╕б в шеренз╕, та повели по дороз╕ в наш новий концтаб╕р (в 15 км в╕д м. Штутгарта) в н/п Ц╕гелай.

Там, в концтабор╕ н/п Ц╕гелай, на плацу нас тримали, мабуть, дв╕ години. Нарешт╕ прийшов гауптман - н╕мецький оф╕цер. На ньому був ретельно випрасуваний, бездоганний, добре налаштований, з високо╖ якост╕ сукна, чорний оф╕церський мундир. Ще широкий рем╕нь ╕ портупея, що вилискували чорним лаком. На ремн╕ з л╕во╖ сторони вис╕ла кобура з п╕столетом. В╕н був взутий в чорн╕, до блиску начищених хромових оф╕церських чоботах, що в╕дбивали св╕тло. Погони на мундир╕ ср╕бного кольору з двома золотистими кубиками. На голов╕ оф╕цера був чорного кольору кашкет з високою тул╕╓ю ╕ п╕дбор╕дним поср╕бленим шнуром. На ньому пишалася емблема орган╕зац╕╖ СС Н╕меччини (того часу) -- череп ╕з схрещеними п╕д ним к╕стками, запозичений християнський символ Адамово╖ голови.

Есес╕вець був високий, худий, як скелет, з бл╕дим набряклим обличчям. Т╕льки не прониклив╕, стального кольору оч╕, додавали йому суворост╕. Поклавши руку на кобуру п╕столета, ч╕тко карбуючи кроки, немов на парад╕, в╕н ╕шов вздовж колони. Збоку, мов цуцик на прив'яз╕, весь час п╕дб╕гав перекладач. А позаду його пов╕льно йшла

послужлива зграя пол╕ца╖в.

Зупинившись напроти центру колони, гауптман зарев╕в, як ведм╕дь:

-- Ахтунг! Ахтунг! - Увага! Увага!

-- В╕йськовополонен╕! Ви при╖хали до Велико╖ Н╕меччини! Вам випала велика честь бути в ц╕й прекрасн╕й кра╖н╕, яка веде геро╖чну боротьбу проти б╕льшовик╕в - комун╕ст╕в. Б╕льшовизм буде знищений доблесними н╕мецькими в╕йськами. ╢вропа буде врятована в╕д б╕льшовизму. В╕йна зак╕нчиться, як Весна вступить на простори Рос╕╖. Б╕льшовизму в Рос╕╖ залишились л╕чен╕ дн╕. В цей короткий, ╕сторичний час, ви повинн╕ добросов╕сно працювати на полях ╕ заводах Велико╖ Н╕меччини. Фюрер вас не забуде!

Павло с╕пну мене за плече й промовив:

-- Чу╓ш? Я тоб╕ говорив, що фюрер, таких, як ми не любить. Йому треба, щоби ми на нього працювали.

-- Дякую йому за те, що нас не забува╓. Бачиш, як тут нас начастують роботою. А те, що я майже три дн╕ н╕чого не ╖в, йому байдуже, - тихо промовив я до Павла.

-- А ти чого ще хот╕в? - запитав мене Павло.

В цю мить до нас п╕дб╕г пол╕цай:

-- Що це за розмова тут може бути? Гауптман говорить! Заткн╕ть пельки!

Я дальше н╕чого не хот╕в слухати, мене дуже забол╕ло п╕д грудьми. Павло стояв поряд з╕ мною ╕ п╕дтримував мене. Нестерпно мучила спрага, таке було помутн╕ння в голов╕, що я ледь стояв. Я добре знав, що порядок в таборах однаковий. Було боляче бачити ╕ усв╕домлювати те, як╕ наруги творили над нами, вих╕дц╕ ╕з наших людей - пол╕ца╖. Вони втратили честь ╕ сов╕сть радянсько╖ людини, та й просто людини. Ц╕ зрадники збезчестили вс╕х нас. Через них не можна сказати доброго слова товаришу, под╕литись думками. Ц╕ запроданц╕ нишпорять скр╕зь, п╕дсилають провокатор╕в, як╕ виказують катам кращих син╕в Батьк╕вщини. Пол╕ца╖ обкрадають вкрай м╕зерний рац╕он в'язн╕в.

П╕сля довго╖ промови гауптмана, нас загнали в бараки ф╕нського типу. В таких бараках пом╕щалось до 200 в'язн╕в. ╤ т╕льки о четверт╕й годин╕ дня видали по л╕тр╕ тепло╖ баланди ╕з брукви - буряка ╕ пачку сигарет на 5 душ. П╕сля "ситного" об╕ду я швидко заснув, а Павло п╕шов до вор╕т, щоби взнати новини в цьому табор╕.

На другий день нам - кожному особисто, видали металев╕ номери. Як було нам приказано, ╖х треба було носити на шовковому шнурочку на ши╖.

Та ще кожний мусив запам'ятати св╕й номер по-н╕мецьки, та по-рос╕йськи.

М╕й номер був: 79 164-11d

П╕сля роздач╕ номер╕в бранцям, нам оголосили карантин на 10 дн╕в, а пот╕м на ком╕с╕ю. Хто здоровий - на роботу, а хворих в табор╕ залишать. Я мало спод╕вався, що мене в╕зьмуть на роботу. Бо я знав, що якщо я залишусь в табор╕, то я залишусь тут назавжди. Це знав кожен ╕з нас.

-- За що в карцер ╕ гестапо в╕дправили пол╕ца╖в ╕ кухар╕в

Нарешт╕ в барак зайшов Павло. В╕н п╕д╕йшов до мене, с╕в на нари й тихо сказав:

- Я дов╕дався, що вчора н╕мц╕ видали нам пачку сигарет на чотири людини, а пол╕ца╖ видали нам на 5 душ, а решту пачок забрали соб╕. От як вони тут господарюють. Ще розкажу новину. Сьогодн╕ повинен бути кращий суп. Я бачив як фельдфебель видавав продукти. То на в╕зку в'язн╕ везли кр╕м брукви, масло, картоплю, крупу.

- Будеш ╖сти дул╕ з маком, а не масло, - сумно в╕дказав я.

╤ д╕йсно, об╕д видали ще г╕рший, н╕ж вчора. Це був не суп, а каламутна вода. Все це робили пол╕ца╖ й невелика купка людей - кровопивц╕в, як╕ обкрадали полонених. А пот╕м т╕ краден╕ продукти вим╕нювали в нас на сигарети.

-- Так дал╕ не повинно бути, правильно я розум╕ю - кажу я товаришам нашого п╕дп╕льного осередку.

-- Так б╕льше не буде! - промовив Павло.

-- Ми зобов'язан╕ допомагати знедоленим. Треба щоби вони отримували все те, що видають н╕мц╕, а то нас - кволих знищать ╕ не забрудняться.

-- Кухар╕в, пол╕ца╖в - цей ╖х гурт треба знищити! - суворо добавив Данило.

-- Але як ╖х знищити? Ми знедолен╕, квол╕ п╕сля хвороби ╕ пере╖зду. Нам ╕ н╕хто не пов╕рить про це, - вклинився до розмови Микола.

-- Помовчи! Дай Павлу доказати! - зупинив я Миколу.

-- Треба д╕яти, а не падати духом. Якщо завтра, буде такий самий суп - юшка, то ми не будемо отримувати його. Не п╕демо на перев╕рку, доки не прийде фельдфебель.

-- Правильно! - сказав Павло. Ми йому покажемо, що нам варять з тих продукт╕в, що в╕н нам вида╓. Але вс╕ люди в нашому барац╕ повинн╕ п╕дтримати це р╕шення.

Ми, вчотирьох, ц╕лий веч╕р вели роз'яснювальну роботу з бранцями в наш╕м барац╕. То зрештою, майже вс╕ люди прийняли й п╕дтримали р╕шення нашого п╕дп╕льного осередку, за винятком дек╕лькох ос╕б. Вони боялись в╕домсти в╕д пол╕ца╖в.

-- Товариш╕! - сказав ╖м Павло. - Ми вас не будемо примушувати виконувати сп╕льне р╕шення. Але коли занесуть баланду ви непом╕тно вийдете з барака. Вам ╕ нам буде краще.

-- Н╕! Ми н╕куди не п╕демо, що буде вс╕м, то буде ╕ нам. Ми згодн╕ под╕лити свою долю з вами, - сказав нарешт╕ хтось ╕з них.

Непом╕тно настав об╕дн╕й час. В╕дчинились двер╕ бараку, два дужих нос╕╖в харчу в супровод╕ пол╕ца╖в вносять цебер з баландою. Пол╕цай, переступивши пор╕г, скомандував:

- Шикуйтесь!

Вс╕ вишикувались у просторому барац╕. Нос╕й харчу пом╕сив вариво ополоником. Н╕ крупинки, н╕ картоплинки. Лише де - не - де плавала жовта бруква. Павло п╕дняв вгору руку.

Вс╕ в'язн╕ хором крикнули:

-- Ми, не будемо отримувати ц╕╓╖ юшки, поки не прийде фельдфебель!

Пол╕цай, розмахуючи нагайкою, гаркав на нас нецензурними словами:

-- Я вам зараз дам йой вашу мать ╕ покажу, як отримувати ╖жу!

-- Давай сюди фельдфебеля! - кричали вс╕ люди в один голос.

Пол╕цай миттю виб╕г з барака, наказавши вс╕м стояти на м╕сцях.

-- Роз╕йтись! С╕дайте вс╕ по сво╖х нарах! - пролунала команда Павла.

Вс╕ в'язн╕ бараку швидко роз╕йшлись ╕ зайняли сво╖ м╕сця.

-- Товариш╕! Зараз буде буря! Але не хвилюйтесь! Нам треба стояти за свою праву справу гуртом! Наша сила в колектив╕. Одинаки будуть жертвами н╕мц╕в, та ╖х прихвостн╕в - пол╕ца╖в. Я сам з фельдфебелем буду вести розмову, -

так орган╕зовував людей бараку наш кер╕вник акц╕╖ протесту проти свавол╕ пол╕ца╖в ╕ кухар╕в.

Через пару хвилин в барак вб╕га╓ обер-пол╕цай, а за ним ц╕ла зграя пол╕ца╖в. К╕лька ╖х були з нагайками, а решта з качалками.

-- Хто дозволив с╕дати! - заволав обер-пол╕цай.

-- Шикуйтесь! - крикнув черговий пол╕цай по кухн╕.

Але н╕хто ╕з нас не ворухнувся з м╕сця.

-- Саботаж! Комун╕сти! Ком╕сари! - кричав, надриваючи басистий голос обер-пол╕цай.

-- Вс╕м всипати по 25 нагайок!

Черговий пол╕цай по кухн╕ поставив широку лавку на середину барака. Обер-пол╕цай схопив за шию найближчого полоненого.

-- Скидай штани! - гаркнув в╕н до нього.

Але той стояв мовчки й не рухався. Пол╕ца╖ кинулись на б╕днягу ╕ почали зривати з його одежу ╕ в╕н вмить став голим.

-- Полож╕ть його на лавку! Один с╕дай на шию, а другий на ноги. А ти, - звернувся в╕н до ╕ншого найсильн╕шого пол╕цая-зрадника, - будеш сумл╕нно шмагати цього непослуху.

Поки зрадники вовтузились з полоненим, Павло п╕дв╕вся на нарах ╕ голосно наказав:

-- Товариш╕! Здуш╕ть цю сволоту в галушки й винес╕ть з бараку, щоби не смерд╕ли нам!

Полонен╕ враз з╕рвались з╕ сво╖х м╕сць ╕ рухнули в центр бараку на зрадник╕в ╕ т╕ за мить опинились за дверима барака, ледве не перекинули бачок з баландою.

-- Давай сюди фельдфебеля, а то не п╕демо на перев╕рку! Коменданта, гауптмана давайте сюди! - кричали розлючен╕ люди.

Не пройшло, мабуть ╕ п'яти тривожних хвилин, як зайшов фельдфебель в супровод╕ перекладача ╕ пол╕ца╖в. Павло вийшов вперед, взяв черпак ╕ пом╕шав баланду.

-- Що це! Каламутна вода! П╕сок... Де крупа? Де картопля? Ми при╖хали до Велико╖ Н╕меччини по вол╕ фюрера, який "турбу╓ться" про нас. Ми хочемо йому за це в╕ддячити чесним трудом, внести свою посильну працю на користь Велико╖ Н╕меччини, яку фюрер веде до перемог, а тут б╕льшовики потрапили на кухню п╕дговорили пол╕ц╕ю. Вони хочуть нас п╕д час карантину заморити голодом. Та ще й хочуть нас отру╖ти. Викличте гауптмана, - говорячи це, Павло пом╕шував юшку з п╕ском в бачку.

-- Пачку цигарок видали на 5 ос╕б.

-- Як на п'ять? - здивовано запитав фельдфебель.

-- Дуже просто, як ╕ п╕сок, який всипали в суп. Як забрали продукти т╕ що ви вчора видали. Х╕ба ви не бачите? - наступав Павло на н╕мця.

Н╕мець сам взяв черпак, ╕ з огидою на лиц╕ пом╕шав смердюче вариво в цебр╕.

Павло звичайно говорив з фельдфебелем по-н╕мецьки. Це в╕н пот╕м нам перев╕в те, що казав н╕мцев╕. А пол╕ца╖ стояли, як стовпи й н╕чого не розум╕ли, що Павло н╕мцю казав.

-- Як по - вашому, пан фельдфебель, - говорив дал╕ Павло, - ц╕ люди можуть пов╕рити гауптману, який вчора так гарно говорив про фюрера нац╕╖ Г╕тлера та про Н╕меччину? Ц╕ люди пов╕рили б, але комун╕сти на кухн╕, разом з обер-пол╕ца╓м - б╕льшовиком зганьбили гауптмана ╕ Велику Н╕меччину.

Фельдфебель дал╕ не витримав ╕ гримнув на перекладача:

-- Швидко марш за паном гауптманом!

Перекладач жваво зник за дверима бараку. Фельдфебель стояв, скоса поглядаючи на обер-пол╕цая.

-- Що трапилось? - запитав згодом гауптман, п╕д╕йшовши в барак, у фельдфебеля, переступивши пор╕г.

Фельдфебель р╕зко з╕рвав пов'язку з рукава обер-пол╕цая.

-- Б╕льшовик - комун╕ст! В╕н хоче в табор╕ вс╕х полонених отру╖ти, щоб вони не працювали для Велико╖ Н╕меччини.

В╕н ще щось посп╕шно казав оф╕церу, але Павло не зм╕г до к╕нця зрозум╕ти те, що той ще сказав.

Есес╕вець, з гидливою гримасою, рукою в чорн╕й рукавичц╕ показав фельдфебелю на черпак, щоби той здалеку пом╕шав в цебр╕ огидного зм╕сту юшку в як╕й плавала гнила солома ╕ видно було що там зам╕сть крупи на дн╕ крутиться п╕сок. Побачивши це, в╕н бридливо в╕двернувся вб╕к, д╕став з кишен╕ носову хустинку ╕ приклав ╖╖ до свого носа. Нарешт╕ гауптман звернувся до солдата, що стояв б╕ля дверей:

-- Вс╕х ╖х в карцер! В гестапо! - ╕ показав рукою на пол╕ца╖в.

Солдат швидко позривав пов'язки з пол╕ца╖в ╕ п╕дштовхуючи прикладом гвинт╕вки погнав ╖х в барак де знаходився карцер.

-- Завтра буде кращий суп, - сказав н╕мецький оф╕цер ╕ п╕шов з барака.

Через дек╕лька годин в наш барак зайшов перекладач ╕ запитав:

-- Де той чолов╕к, що розмовляв з фельдфебелем ╕ гауптманом? В╕н добре розмовля╓ н╕мецькою мовою. Пан гауптман хоче поставити його перекладачем в табор╕.

Павло жестом показав Микол╕, що не хоче н╕куди йти.

-- В╕н десь вийшов на дв╕р, або вийшов в ╕нший барак, - сказав Микола перекладачев╕.

-- Коли в╕н повернеться, хай прийде до вор╕т ╕ звернеться до вартового солдата. Той направить його в комендатуру, - наказав перекладач.

Павло ж тим часом лежав на нижн╕х нарах лицем вниз.

А на другий день ми взнали, що н╕мецький оф╕цер в╕дправив пол╕ца╖в ╕ кухар╕в в штрафний таб╕р.

-- Там не будуть обкрадати нашого брата, - говорили бранц╕ один одному, обговорюючи цю новину ╕ рад╕ючи при цьому.

╤ ще - на другий день в нашому табор╕ працювала нова пол╕ц╕я ╕ нов╕ кухари. Ми ж - в'язн╕, отримали б╕льш-менш кращий суп. Там хоча би крупинка доганяла крупинку й зр╕дка плавала картопля ╕ не гнила. Суп був чистий, без п╕ску, без гнило╖ соломи, з ледь пом╕тними жирними плямами маргарину ╕ мав при╓мний запах.

Мешканц╕ ╕нших барак╕в були дуже вдячн╕ нев╕домому Павлу, який за один раз зм╕нив ╖х продуктовий рац╕он ╕ нов╕ пол╕ца╖ без явних причин б╕льше з них не знущалися.

Данило якось домовився з кимось з╕ сво╖х друз╕в по робот╕ й перев╕в Павла в ╕нший барак, бо Павло не хот╕в ╕ти працювати перекладачем табору. В╕н р╕шив, що йому краще заховатись в╕д фашист╕в, як╕ керували табором.

-- Як н╕мц╕ в 1942 роц╕ д╕лили раб╕в м╕ж собою

Та нарешт╕ ск╕нчився 10 - денний карантин. В таб╕р прибули грос-бауери ╕ прост╕ фермери, та представники фабрик ╕ завод╕в.

Вс╕х в╕йськовополонених вишикували на таб╕рн╕й площ╕.

-- Ахтунг! Ахтунг! - Увага! Увага! - сказав перекладач. - Слухайте уважно, ми будемо викликати вас по фаху.

-- Доменщики! 5 крок╕в вперед!

Пройшла довга хвилина чекання. Доменщик╕в нема╓.

-- Токар╕, слюсар╕! Два кроки вперед!

Майже з 2 тисяч полонених вийшло лише 6 ос╕б.

-- Повара, пекар╕, дояр╕! 5 крок╕в вперед!

Тут вийшла майже половина знедолених людей вперед.

Н╕мц╕ - фашисти зразу ж почали см╕ятись, - говорячи, що в Рос╕╖ так багато таких спец╕ал╕ст╕в. Але вони зразу ж збагнули, що для промисловост╕ не зможуть набрати необх╕дну к╕льк╕сть людей. То п╕сля ╖х см╕ху, м╕ж ними зав'язалися р╕зн╕ д╕алоги. То пот╕м ц╕ фашистськ╕ пани почали для промисловост╕ вибирати сильн╕ших ╕ здоров╕ших чолов╕к╕в. А рештки людей направили працювати в с╕льське господарство. Впорядкован╕ в'язн╕ в ту чи ╕ншу галузь виробництва, були вишикуван╕ в колони, а там по 5 ос╕б в шеренз╕.

Тод╕ Павло збагнув, що так ми ось - ось можемо розлучитись ╕ взяв мене за руку й пошепки сказав:

-- Нам, Андр╕й, важко буде, але ми щаслив╕ й будемо щаслив╕ до тих п╕р поки при нас будуть парт╕йн╕ комун╕стичн╕ квитки.

- Партквиток - то мо╓ серце. Втративши партквиток - я втрачу серце. Це означа╓, що ти втрача╓ш кращу половину свого життя. Без нього - це не д╕йсне життя.

╤ д╕йсно, фашисти под╕лили нас в колони на дв╕ частини - здоров╕ших в одну колону, а слабк╕ших в ╕ншу. Тут ╕ п╕д╕йшла черга ╕ для нашого п╕дп╕льного осередку нев╕льник╕в. Мене першого витягли з колони й поставили в окрему групу в'язн╕в. В наш╕м гурт╕ набралось 32 людини ╕ нас повели на медком╕с╕ю. А Павло, Данило ╕ Микола залишились в т╕й сам╕й колон╕ полонених.

В мене залишилось розбите, покал╕чене серце. Я втратив в╕рних друз╕в. Через к╕лька хвилин втрачу комсомольський квиток. Залиша╓ться лише над╕я на силу вол╕. Тьохнуло покал╕чене серце, ╕ зачерств╕ло, як глина. Я п╕шов з нев╕домими товаришами в нев╕доме майбутн╓. Як╕ чекали мене випробування? Яка п╕дстер╕гала мене доля, - це для мене стало байдуже.

Я думав: - Лиш би не залишитись в цьому табор╕.

Л╕кар - фашист швидко перев╕ряв наш стан здоров'я. Тифу, чи яко╖сь ╕ншо╖ ╕нфекц╕йно╖ хвороби нема╓, то ти - здоровий. З медком╕с╕╖ нас повели в лазню. Нас - в╕йськовополонених, нашвидку облили з╕ шланга холодною водою ╕ видали ╕ншу - таб╕рну одежу, ╕ так ми тод╕ переодягнулись.

-- М╕сто Alt Daber - Альт Дабер. Ма╓ток Брайтенфельда.

Пот╕м наш гурт посадили у дв╕ вантаж╕вки, та повезли в м╕стечко Alt Daber - Альт Дабер. А зв╕дти в ма╓ток Брайтенфельда. Власником цього ф╕льварку Брайтенфельд, як п╕зн╕ше ми дов╕дались, був якийсь генерал, який в той час воював на Сх╕дному фронт╕ проти радянських в╕йськ. А у його в╕дсутност╕ зверхником ц╕╓╖ власност╕ була його дружина.

Майже посередин╕ цього ф╕льварку стояв невеликий, старий барак, огороджений двома рядами колючого дроту. По всьому було видно, куди влаштовували роб╕тник╕в з вс╕╓╖ ╢вропи для роботи на ф╕льварку. Барак був под╕лений на 4 к╕мнати. Перша к╕мната використовувалась за передпок╕й ╕ за кухню - столову. То прямо через не╖ ми потрапляли через двер╕ в другу к╕мнату, а там через двер╕ потрапляли до четверто╖ к╕мнати. ╤ ще з першо╖ к╕мнати направо двер╕ вели до третьо╖ к╕мнати.

Нас швидко розм╕стили у дв╕ к╕мнати по 12, а в одн╕й 8 душ.

Керував нами молодий н╕мецький унтер-оф╕цер. В╕н назначив перекладачем ╕ кухаром Васька Ф╕л╕пенко ╕з В╕нницько╖ област╕, Укра╖на. Ще до вечора н╕мц╕ в╕д╕брали в нас наше взуття ╕ видали нам гольцшуги - дерев'ян╕ колодки - довбанки, под╕бн╕ до човник╕в ткацького верстака.

А о п╕в сьом╕й годин╕ ранку нас повели в економ╕ю на наряд.

- ╤м глайшр╕т марш! Кроком руш! - прозвучала команда.

╤дучи по шосе ми цими гольцшугами - колодками зняли дуже гучний цок╕т. Н╕мецьк╕ д╕ти б╕гли за нами ╕ см╕ялись, глузували з нас, а деяк╕ нав╕ть кидали в нас кам╕нцями, чи грудками черство╖ земл╕. Майже вс╕ ми, того 1-го дня працювали-добували картоплю з кагат, як╕ були присипан╕ соломою, а зверху землею. Так ╕ пройшов день в робот╕.

На другий ранок унтер-оф╕цер придумав для нас сюрприз, а для себе - забаву. В╕н п╕дняв нас о п'ят╕й годин╕ ранку:

-- Ауфштеен, ферфлюхте швайне! Вставайте клят╕ свин╕! Б╕стро! Б╕стро! Раус! - виганяв в╕н нас з барака на подв╕р'я.

Ми швидко взули на гол╕ ноги гольцшуги - дерев'ян╕ колодки-довбанки. Васько кухар голосно прокричав:

-- Мерщ╕й вс╕ на ф╕ззарядку!

Цей есес╕вець виганяв нас з к╕мнат бараку на подв╕р'я нагайкою.

-- Беком! Беком! Притко! Ферфлюхте шайзе! - що означало нам треба швидко б╕гти. Кляте гайно! - командував в╕н нами.

Гостр╕ кра╖ гольцшуг - колодок ножами вр╕зались в наш╕ ноги, потекла кров ╕ з'явились потертост╕ на наших п╕дошвах. Унтер зупиняв колону ╕ бив нагайкою того хто загубив колодку. Мало того дня знайшлося щасливц╕в як╕ б не покуштували нагайки в╕д фашистського гада на ф╕льварку Брайтенфельд. Особисто мен╕ попало по спин╕ два рази. Хоча губив т╕ клят╕ гольцшуги - колодки безл╕ч раз╕в. Але ╖х одночасно губило половина нашого гурту. То цей ╕род не знав з радощ╕в кого першого бити. Розвагу з нами в╕н отримав добру, бо весь день був у веселому настро╖. Як ф╕ззарядка ск╕нчилась, то в кожного з нас з н╕г текла кров ╕ спини наш╕ були в синяках в╕д удар╕в нагайки. Поки ми посн╕дали, то наш╕ ноги опухли, ╕ стали, як товст╕ колодки. Нам стало дуже важко ходити в╕д цього по дороз╕ на роботу. А вартов╕ н╕мецьк╕ солдати т╕льки см╕ялись з нас ╕ п╕дштовхували нас прикладами, чи дулами сво╖х гвинт╕вок.

Знущання унтер-оф╕цера над нами не ск╕нчились, ╕ наступного вечора, п╕сля роботи, в╕н придумав для нас нову роботу, а для себе розвагу. В╕н примушував нас носити важке кам╕ння за к╕лометр ╕ складали його в п╕рам╕ду перед в╕кном його к╕мнати. Кому це було не п╕д силу носити кам╕ння, то того били й нагайками, та ногами, хто чим м╕г з вартових. Незабаром виросла велика купа кам╕ння. Ми вже над╕ялись, що п╕сля цього нам буде в╕дпочинок, але звучить нова команда:

-- Перенести цю купу на ╕нше м╕сце.

-- Льос, льос ферфлюхте швайне! Швидше, швидше клят╕ свин╕!

Наглядач сам не знав, що ми ма╓мо робити. Та це була лише причина по як╕й в╕н м╕г знущатись з нас ╕ бити з насолодою, смакуючи кожний удар, бачачи, як ми звива╓мось в╕д болю. Ще й нервував, коли ми його не розум╕ли, що в╕н в╕д нас хоче. Цього вечора в╕н так мене впер╕щив нагайкою через шию, що я ц╕лий тиждень чув б╕ль ╕ синя гематома не злазила з мене.

Я жив в 4-й к╕мнат╕ на верхн╕х нарах. За дек╕лька нервозних дн╕в я встиг познайомитись з товаришами по к╕мнат╕. Б╕ля мене на ╕нших нарах знаходився Олекса Костенко, за ним Микола Скрипченко, по - фаху - ветл╕кар. Внизу, п╕д нами на нарах лежали Лука Дем'янов, по - фаху - доменщик, Валька Булига ╕з Тернопольсько╖ област╕, Укра╖на. На ╕нших нарах поряд з╕ мною Матв╕й Остапенко, ╕ Петро Пестрецов - колишн╕й студент.

Час ╓днав нас в одну дружню с╕м'ю ╕ гартував наш╕ серця.

Одного кв╕тневого вечора 1942 року в барак ╕ в нашу к╕мнату зайшов унтер-оф╕цер, щоби перев╕рити наш╕ особист╕ металев╕ номери, як╕ вис╕ли на ши╖ в кожного ╕з нас.

-- Пан унтер-оф╕цер по зак╕нченню перев╕рки бажа╓ виходити в╕д вас по-в╕йськовому, - сказав нам перекладач на його промову. На прощання в╕н вам скаже:

-- Huten nacht! - Добро╖ ноч╕! - пояснив перекладач. А ви йому мусите теж вс╕ разом в╕дпов╕сти:

-- Huten nacht! - Добро╖ ноч╕!

Унтер-оф╕цер швидко перев╕рив номера на ши╖. В╕н н╕кого не примушував зачитати св╕й номер по-н╕мецьки. Йому було в╕домо що кожен ╕з нас св╕й номер запам'ятав. Тод╕ в╕н посм╕хаючись голосно сказав: - Huten nacht!

Б╕льш╕сть ╕з нас - поневолених, вперше почули значення цих сл╕в ╕ як ╖х правильно промовляти. Ми унтеру в╕дпов╕ли не зовс╕м правильно ╕ в розбр╕д. В╕н сильно розсердився ╕ почав бити вс╕х, хто потрапляв йому п╕д руку, хто не встиг сховатися п╕д нарами.

Така картина в╕дбувалася ╕ в ╕нших к╕мнатах. На другий веч╕р, в╕дбулося те саме, бо ми так ╕ не навчились в╕дпов╕дати так, як нашому катов╕ хот╕лось.

А на 4-й веч╕р ми йому придумали та приготовили св╕й сюрприз.

Коли в╕н, як завжди розлючений влет╕в в к╕мнату ╕ закричав:

-- Покаж╕ть номера!

Дов╕давшись, що н╕хто не загубив номера, в╕н п╕дн╕с руку до козирка ╕ посм╕хаючись сказав:

-- Huten nacht! - Добро╖ ноч╕!

-- ╤ди на буй! - гримнули ми вс╕ разом.

Унтер вдруге козирнув, засм╕явся ╕ п╕шов. У друг╕й ╕ трет╕й к╕мнат╕ оф╕цер пров╕в такий самий експеримент. В╕н, задоволений виходив з барака. Ми ж -  (урочисто, бучно) святкували, що так добре посила╓мо бузув╕ра на добран╕ч.

Та на жаль це продовжувалось не довго, бо Микола Багр╕йчук - доброволець РВА - Рос╕йсько╖ Визвольно╖ Арм╕╖ генерала Власова, з Терноп╕льсько╖ област╕ - допов╕в ╕роду значення нашого гасла йому на н╕ч. В╕н працював доярем кор╕в, ходив без конвою, жив тут ще до нашого основного заселення. То той Микола Багр╕йчук приходив на н╕ч спати до барака в к╕мнату п╕зно, п╕сля десяти, чи о - п╕в на дванадцяту. Але один раз в╕н прийшов ран╕ше, а ми не пом╕тили його. В╕н знаходився в сус╕дн╕й к╕мнат╕, а м╕ж к╕мнатами дверей не було. То коли увечер╕ ми нецензурно послали унтера на добран╕ч, Багр╕йчук, почувши це - ранком допов╕в йому про правильне значення наших сл╕в.

Настав веч╕р. Заходить унтер. Знову: - Номера!

-- Huten nacht! - Добро╖ ноч╕!

-- ╤ди на буй! - ми знову гримнули вс╕ разом.

-- Ich weist! - Я знаю! - Ферфлюхте швайне! - Клят╕ свин╕! - гаркнув у в╕дпов╕дь нам унтер, а перекладач перев╕в.

-- Ферфлюхте шайзе! - Кляте гайно!

Того незабутнього вечора удари нагайки на наш╕ спини й куди вони по нас сипались, були безконечн╕. Два тижн╕ жахлив╕ бол╕сн╕ в╕дчуття не покидали нас - в╕йськових бранц╕в. А в наших серцях кип╕ла ненависть до зрадника Багр╕йчука. А той Микола, пом╕тивши це, почав ще уважн╕ше сл╕дкувати за нашими д╕ями - людей ╕з сус╕дн╕х к╕мнат. В╕н щоденно допов╕дав унтер-оф╕церу про нас правду ╕ не правду. А той кожний веч╕р добавляв на наш╕ т╕ла нових ран ╕ синяк╕в. Т╕ло, все побите, нестерпно бол╕ло, але ця траг╕чна ╕стор╕я, краще згуртувала мо╖х нових товариш╕в, в одну дружню с╕м'ю. Дала можлив╕сть виявити, хто товариш, а хто ворог.

-- Створення в табор╕ п╕дп╕льно╖ групи "Оп╕р".

Одного вечора мо╖ товариш╕ сид╕ли на нижн╕х нарах. Хто скаржився на б╕ль в╕д побо╖в, чи на важку працю, а хто висловлював свою ненависть на адресу Багр╕йчука, чи ж просто сид╕в поринувши у сво╖ думи. Я стояв, припершись до нар ╕ думав: - З цими людьми можна розд╕лити свою долю. ╥м можна дов╕ритись.

Прис╕вши на нари разом з товаришами, я сказав ╖м:

-- Товариш╕, не сл╕д нам так довго горювати. Людина народжу╓ться на цей божий св╕т щоби не т╕льки для того щоби кататися, як сир у сметан╕, а й для того щоби в боротьб╕ за ╕снування мужньо переносити труднощ╕ цього життя. А труднощ╕ в нас зараз ╓ т╕, що нам запод╕яв ворог. Ми т╕льки в крайньому випадку можем в╕ддати сво╓ життя, але з дорогою ц╕ною для ворог╕в ╕ щоби воно загор╕лося в неб╕ на страх йому. Без боротьби за себе ╕ за нашу сп╕льну перемогу над ворогом в╕0ддавати сво╓ життя сво╖м катам, то ╓ не розумно. Ми не тварини чи як╕сь хиж╕ зв╕р╕, ми - люди. Пам'ятайте - сам╕ найг╕рк╕ш╕ сльози - це сльози сир╕т, як╕ втратили передчасно батьк╕в сво╖х. Наше пекельне горе поляга╓ в тому, що ми теж втратили свою Батьк╕вщину, але ми - люди доросл╕. Вс╕ ми - вихован╕ сво╖ми батьками й любов до В╕тчизни в наших серцях ╕ душах. Комун╕сти, та комсомольц╕ додатково ще вихован╕ парт╕╓ю Лен╕на, яка веде нас до св╕тлого майбутнього - комун╕зму. Я впевнений, що втрата Батьк╕вщини, ╓ тимчасовою. Я думаю, що й б╕льш╕сть ╕з нас так дума╓. То щоби наблизити день перемоги над ворогом, нам необх╕дно скр╕зь ╕ всюди, де б ми не були, вести боротьбу проти фашизму. Товариш╕, в мене ╓ пропозиц╕я: створити в нашому табор╕ п╕дп╕льну групу "Опору".

-- Хто бажа╓ вступити в гурт "Опору" - прошу п╕двестись!

П╕двелось лише тро╓: - Микола Скрипченко, Петро Пестрецов ╕ Лука Дем'янов. ╤нш╕ мешканц╕ к╕мнати сид╕ли потупивши оч╕ додолу. Наближався час до перев╕рки.

-- Хто не вступив, то подумайте про це ╕ тримайте св╕й язик за зубами, бо нав╕ть якщо ти не вступив в гурт, то бити - катувати будуть вс╕х, якщо хтось проговориться.

-- Завтра приймемо урочисту присягу, яку склав м╕й друг Павло ще у Дв╕нську.

-- Унтер ╕де! Швидко - шикуватись, - сказав один ╕з товариш╕в.

Таким чином в нашому табор╕ був створений гурт "Опору". А через тиждень до нашого гурту вступив ╕ при╓днався Михайло Верб╕нець ╕з села Житниц╕, Бердич╕вського району, Житомирщина, Укра╖на.

На другий веч╕р, п╕сля прийняття членом гурту "Опору" Михайла Верб╕нця, на зборах гурту, ми прийняли так╕ р╕шення:

-- Нам, членам гурту, треба влаштуватись на працю в так╕ м╕сця, як склад м╕неральних добрив ╕ на ферму. Та ще роз╕знати чим диха╓ ╤ван Тимоф╕йович Черкашин, вивчити врод╕ б його характер, бо в╕н працю╓ ╖здовим на биках ╕ ходить на роботу без варти.

-- Рабська праця на територ╕╖ ма╓тку Брайтенфельд ╕ д╕╖ член╕в гурту - Оп╕р

Наш колектив бранц╕в майже два тижн╕ працював по сортуванню картопл╕. П╕дготовляли нас╕ння для посадки, а пот╕м садили ╖╖ на п╕дготовлених земельних площах. А п╕сля зак╕нчення посадки картопл╕ нас розд╕лили на три гурти. Перший гурт вантажив перегн╕й на кол╕сн╕ причепи, другий перевозив ╕ розкидав його в пол╕, а трет╕й ходив на розробку л╕су. Управитель ф╕льварком - економ╕╓ю найб╕льше прид╕ляв уваги тому гурту, що розкидав перегн╕й. В╕н був фольксдойч ╕з Чехословаччини. Це була ╓дина людина в ф╕льварку Брайтенфельд яку можна було назвати людиною. В╕н н╕кого ╕з нас не бив, спок╕йно розмовляв на н╕мецьк╕й, чеськ╕й ╕ польськ╕й мовах. Я працював в пол╕ й розкидаючи гн╕й й багато з ним розмовляв. Через к╕лька дн╕в в╕н називав мене Андре. Кожного ранку, перед роботою, на невелик╕й нарад╕, де ми - кожний з нас отримував якусь роботу, в╕н просив мене, щоби я пояснював мо╖м товаришам фронт майбутн╕х роб╕т, ╕ де, ╕ як вони мають працювати. За щоденною працею дн╕ проходили непом╕тно. Найважче нам було п╕сля прац╕. Тод╕ унтер-оф╕цер не давав нам спокою. В╕н завжди шукав яко╖сь причини, щоби вдарити кого-небудь ╕з нас.

В к╕нц╕ травня 1942 року в нас на ф╕льварку Брайтенфельд зненацька помер один ╕з наших колег - знедолених бранц╕в. Я на превеликий жаль не запам'ятав його пр╕звища, та й ╕мен╕. А на другий день до нас прислали на його зам╕ну ╕ншого полоненого. Тод╕ й виявилося, що цей товариш в╕льно волод╕╓ н╕мецькою мовою. Васька - кухар пров╕в Максима в третю к╕мнату, показав в╕льне м╕сце на л╕жку ╕ спок╕йно сказав:

-- Це буде ваше пост╕йне м╕сце розташування. В╕дпочивайте, а то можливо п╕сля об╕ду унтер-оф╕цер пожене вас на роботу.

-- Пожене, так пожене, не в гост╕ при╖хав, - сказав байдуже Максим.

Васька - кухар - перекладач насторожився. Максим в╕льно сп╕лкувався з н╕мецькою вартою, був добре одягнутий, на ногах хромов╕ чоботи, на голов╕ чуб, не поголений п╕д нуль, а на руц╕ годинник. Все це п╕дказувало, що це не проста людина. Бо все це було на Максим╕ не по таб╕рних правилах. Ручний годинник ╕ хромов╕ чоботи - це панська, чи командирська криклив╕сть. Нав╕ть н╕мецьк╕ солдати не мали таких чоб╕т, ╕ не в кожного ╕з них був годинник. Ручн╕ годинники мали лише в оф╕церському корпус╕ ╕ рядов╕ п╕сля поранення на фронт╕. Годинники в них були чи трофейн╕, чи як нагорода командування за бойов╕ заслуги. Васька подумав, що це прислали на його м╕сце перекладачем. Бо в╕н був наск╕льки ╕нформований н╕мецькими словами, як ╕ я, а то й б╕льше. Можливо до тисяч╕ н╕мецьких сл╕в, чи трохи б╕льше. Та досконало зв'язати ╖х в речення Василь не м╕г. В╕н б╕льше розум╕в, а ось правильно нам передати зм╕ст йому було трудно це зробити.

Заб╕гаючи трохи наперед, ╕ трохи нехтуючи хронолог╕╓ю опису под╕й я розкажу все про Максима, який нам пот╕м все розказав про себе.

П╕сля полонення Максима, н╕мц╕ взнали, що той в╕льно волод╕╓ н╕мецькою мовою ╕ запропонували сп╕вроб╕тництво 1з ними. Максим не дуже впирався перед цим, та й не бив себе в груди, що буде виконувати вс╕ ╖х накази. Пап╕р який йому п╕дсунули, в╕н п╕дписав, а от виконувати сво╖ обов'язки не збирався. То н╕мц╕ в╕дправили його в таб╕р до француз╕в, де були кращ╕ умови й в╕н вивчить там французьку мову ╕ буде ╖м все про д╕╖, та замисли француз╕в розпов╕дати. Вони так спод╕вались, що за ц╕ кращ╕ умови той на них працюватиме. Та тиждень за тижнем, м╕сяць за м╕сяцем, а Максим н╕чого не може розказати про що думають французи, чим вони дихають, хоча той непогано вже сп╕лкувався з ними по-французски. Адм╕н╕страц╕╖ табору надо╖ло все це, а тут наш шеф - дружина генерала, який в той час був на Сх╕дному фронт╕, подзвонила ╖м ╕ попросила одного полоненого зам╕сть померлого. То т╕, упевнившись, що Максим ще не вир╕шив як правильно поступати, зразу ж в╕дправили непок╕рного в'язня в наш таб╕р, на ф╕льварок на перевиховання, на працю в с╕льських умовах. В об╕д, до Максима першим п╕д╕йшов Багр╕йчук ╕ н╕би маленький цуцик, по - п╕длесливо сказав:

-- Я чув, що ви добре волод╕╓те н╕мецькою мовою, то от якби ви п╕шли працювати на ферму доярем кор╕в, то вам було би краще жити. Були би завжди в╕льн╕, без варти - конвою. Кр╕м того ╕ сметанка якась лишня ╓, ╕ ╖жа на н╕мецьк╕й кухн╕ для вартових, ╕ нам завжди достаток ╓.

-- Не вс╕ так╕ щаслив╕ уродились, як ти. За рекомендац╕ю дякую тоб╕. Але я сам можу вир╕шити, де мен╕ краще працювати, - в╕дпов╕в Максим зрадников╕.

А на другий день Максим працював в склад╕ л╕сово╖ команди, разом з Петром. Хоча, як нам не було важко жити й працювати - час невпинно рухався вперед. Унтер-оф╕цер весь час був у сво╓му ╓зу╖тському творчому натхненн╕, та придумував для нас нов╕ сюрпризи, щоб якнайсувор╕ше познущатися з б╕дних полонених. В один ╕з вих╕дних дн╕в в╕н вишикував всю нашу команду табору ╕ вив╕в одного ╕з нас ╕з гурту. Тод╕ в╕н вручив йому в руки старе лезо, вмонтоване в стару дерев'яну саморобну оправу, на зразок безпечно╖ бритви, та наказав вс╕м нам голити наш╕ голови в╕д волосся. Ще добре було коли голили перший, чи другий десяток гол╕в. Дал╕ це було для нас нестерпним страждання. По лиц╕ текли сльози, а по плечах кров. Все т╕ло вкривалось рясним потом, ст╕лець здавався розпеченою пательнею, що на н╕м неможливо було всид╕ти. А оф╕цер в цей час стояв поруч з жертвою, та пристукував правою ногою в хромов╕м чоб╕тку о втрамбовану землю на плацу ╕ весь час повторяв:

-- Цок - цок! Цок - цок!

Та ще й вихлистував себе нагайкою по хромових халявах чоб╕т. Та т╕льки, як жертва ворухнеться в╕д болю, то в╕н шмагав ╖╖ через плеч╕ т╕╓ю нагайкою. Мабуть, якнайб╕льше страждань перепало т╕й останн╕й десятц╕ бранц╕в, яких поголили, бо лезо здирало вже не волосся, а шк╕ру, наст╕льки воно затупилось...

Час йшов ╕ природа не стояла на м╕сц╕, а нам повсякденно сипались нов╕ сюрпризи - страждання в╕д ненависного фашиста - унтер-оф╕цера. То щоби згадати про них, то мен╕ не вистачить часу все вам розпов╕сти, та ╕ я не хочу ятрити свою душу тими стражданнями як╕ випали мен╕ й ╕ншим бранцям тод╕.

В к╕нц╕ серпня 1942 року унтер кудись по потреб╕ по╖хав з ф╕льварку на дек╕лька дн╕в, залишивши зам╕сть себе старого солдата - вартового. Того вечора ми, прийшовши з роботи лише швидко наносили води, та заготовили дров для кухн╕. Вартов╕ солдати закрили таб╕р, а сам╕ п╕шли грати в карти. Наша група Опору вже понад два м╕сяц╕, чи може ╕ б╕льше не мала можливост╕ з╕братись для будь-яких обговорень наших якихось р╕шучих д╕й. Бо до одинадцято╖ ноч╕ нас вс╕х полонених весь час ганяв унтер-оф╕цер, а п╕сля одинадцято╖ заважав Багр╕йчук.

Скориставшись в╕дсутн╕стю унтера, вс╕ члени гурту Опору з╕брались в перш╕й к╕мнат╕. Ми по черз╕, пильно сл╕дкували за другою к╕мнатою, де може в будь-який час появитись Багр╕йчук.

-- Товариш╕! - сказав я. Постараюсь говорити коротко. Наближа╓ться час з╕брання картопл╕. Я другий тиждень працюю на склад╕ м╕неральних добрив. Берко мало за нами придивля╓ться. Там працю╓ над╕йний поляк - Жучак. Н╕мц╕ з нього см╕ються, вважають що в╕н недоумок, але це не правда. В╕н навмисне так прикида╓ться, щоби менш╕ вимоги були до нього. Недавно, п╕д веч╕р, я йому навантажив на в╕з дек╕лька м╕шк╕в добрива. В╕н в╕дв╕з на площу, де ми будемо кагатувати картоплю. Там в╕н заховав ╖х п╕д солому. Михайлу Верб╕нцев╕ я поручаю щоби в╕н, коли будете кагатувати новий врожай картопл╕, непом╕тно в╕д вартового посипати - перем╕шати добрива з картоплею. Петру поручаю досконало вивчити, повед╕нку новоприбулого Максима. Нам потр╕бно залучити його до нашого гурту. Лука б╕льше працю╓ по господарству. То йому я поручаю знайти ╕ заховати в над╕йне м╕сце ключ, яким в╕дкривають бочки. Коли будемо транспортувати пусту тару з вузькокол╕йно╖ станц╕╖ на завод, треба засипати в них п╕ску. В цих бочках в╕дправляють спирт в ав╕ачастини. Хай трохи попирхають фашистськ╕ л╕таки, як╕ працюють на спирт╕. ╤ван Тимоф╕йович працю╓ ╖здовим на биках. Його теж треба залучити в наш гурт. Я спостер╕гав за ним ╕ бачив, як той вороже в╕дноситься до Багр╕йчука, як до добровольця, хоча разом з ним працю╓ на ферм╕. Це поручаю Микол╕ Скрипченко, в╕н ветл╕кар ╕ знайде з ╤ваном сп╕льну розмову. Це будуть наш╕, перш╕ завдання.

А ось ╕ наступила нова золотолиста й р╕знокольорова Ос╕нь 1942 року. Св╕тл╕ дн╕ стали коротш╕. Приходячи ввечер╕ п╕сля роботи нас повсякчас зустр╕чав унтер-оф╕цер, який нишпорив по к╕мнатах ╕ впер╕щивши нагайкою одного чи двох людей, як╕ не сподобалися йому, в╕н виходив. Тепер, ос╕нн╕ми вечорами, нас вже б╕льше не ганяли навколо бараку. Я в той час часто працював на склад╕ без вартового. То я б╕льше 20 м╕шк╕в з добривами в╕дправив з Жучаком на поле до майбутн╕х кагат╕в картопл╕.

Одного вересневого ранку 1942 року Берко мен╕ сказав:

-- Сьогодн╕ потр╕бно навести на склад╕ в╕дпов╕дний порядок. Завтра ви вс╕ п╕дете в поле вибирати картоплю.

Картоплиння вже давно було скошене ╕ засилосоване. На д╕лянц╕ поля працювали три машини - копач╕. Фашисти вигнали вс╕х мешканц╕в ф╕льварку Брайтенфельда на поле збирати картоплю. А 12 полонених п╕шло кагатувати картоплю. Серед них був ╕ Верб╕нець. Це я порекомендував управителю ф╕льварку взяти Верб╕нця, який непогано волод╕в польською мовою. Верб╕нець п╕д╕брав соб╕ над╕йних товариш╕в. В╕н був впевнений, що друз╕ з завданням впораються. Там були р╕зн╕ добрива, але я не знав в╕д яких буде краща реакц╕я з картоплею для того щоби вона скоро згнила. По зак╕нченню збирання картопл╕ я знову працював на склад╕ м╕ндобрив. Там я знайшов половинку старо╖ н╕мецько╖ газети, назва яко╖ була не в╕дома. Ми, гуртом, хто хоча би трохи розум╕в н╕мецьку мову читаючи ╖╖ не могли до к╕нця зрозум╕ти написаного там тексту. Але на другий веч╕р нам ╖╖ прочитав Максим.

Там було написано:

-- Наш╕ доблесн╕, геро╖чн╕ во╖ни день ╕ н╕ч борються на Сх╕дному фронт╕. Але у важких зимових умовах, на неосяжних просторах Рос╕╖, де лютують 40 - градусн╕ морози, нашим в╕йськам приходиться вир╕внювати фронт. У зв'язку з цим залишен╕ деяк╕ населен╕ пункти. Незабаром настане Весна ╕ наш╕ доблесн╕ во╖ни в╕дновлять св╕й наступ. Б╕льшовизм буде знищений! ╢вропа буде врятована! 18 березня 1942 року.

-- Це застар╕ле зведення, - сказав Лука.

Так, це застар╕л╕ зведення. Це були зведення п╕вр╕чно╖ давност╕.

Але якою рад╕стю в╕дгукнулись вони в наших серцях, ск╕льки над╕╖ та спод╕вань вони породили в наших думках. Ми ясно зрозум╕ли, що н╕мц╕ на наш╕й земл╕ зазнають поразки в╕д Червоно╖ Арм╕╖. ╥х громлять наш╕ непереможн╕ в╕йська. Ц╕ скуп╕ й давн╕ в╕домост╕ п╕дняли в нас дух непокори фашистам. Вони згуртували нас - в╕йськовополонених, кликали до помсти, зобов'язували хоч чим-небудь допомогти нашому народов╕ в його боротьб╕ з ворогом.

А незабаром вже два гурти ╕з наших бранц╕в працювали на спиртовому завод╕. А члени нашого гурту Опору шукали ключ для в╕дкриття бочок з╕ спиртом, щоб засипати туди п╕сок. Але обшаривши вс╕ закутки, ключа не знайшли. Петро нарешт╕ знайшов металевий стержень, яким можна було б спробувати в╕дкрутити металеву пробку. В╕н над╕явся на те, що стержень все-таки п╕д╕йде для в╕дкриття бочок. В к╕нц╕ жовтня спиртозавод працював на повну потужн╕сть. Петро потрапив в гурт вантажник╕в пустих бочок як╕ прибули на вузькокол╕йку. А ввечер╕ Петро незадоволено сказав:

-- Надушив руки до кров╕, а всього три бочки в╕дкрив, а решта не п╕дда╓ться.

-- Досить ╕ цього на перший раз, а на другий раз буде б╕льше, - заспокоював я свого товариша Скрипченко.

Та за три м╕сяц╕ наш╕ хлопц╕ в╕дкрили 30 бочок ╕ заправили ╖х м╕сцевим як╕сним брайтенфельдським п╕ском. Так за роботами непом╕тно наступив зимовий пер╕од. Я працював б╕ля молотарки яка молотила скошен╕ л╕том, але ще не обмолочен╕ зернов╕ пос╕ви.

Решта товариш╕в ходила працювати в л╕с. Унтер став нас менше турбувати. Очевидно в╕н знайшов соб╕ якусь ╕ншу для себе забаву. Але Багр╕йчук, як б╕льмо на оц╕, не давав нам змоги обговорювати потр╕бн╕ для нас питання гурту "Оп╕р". Бо на зиму залишилось дуже мало д╕йних кор╕в ╕ в╕н став швидше повертатись в таб╕р. Ми ж вс╕, кр╕м нього, помагали кухару: заготовлювали, рубали дрова для приготовлення нам ╖ж╕, носили воду, чистили картоплю. А в╕н розкинувшись в л╕жку п╕дслуховував наш╕ розмови, щоби вранц╕ допов╕сти про це унтер-оф╕церу.

На католицьк╕ р╕здвян╕ свята - 25 - 26 грудня оф╕цер ви╖хав додому у в╕дпустку. Ось - ось наступить 1943 р╕к, то наш гурт Опору з╕бравшись в перш╕й к╕мнат╕, почав обговорювати наш╕ гостр╕ питання, як╕ нам треба було в найближчому час╕ р╕шати.

-- От нарешт╕ ми з╕брались, - почав я свою промову. Товариш╕, наш╕ задуман╕ завдання в основному виконан╕. Картопля в кагатах оброблена нами м╕ндобривами. На весн╕ узна╓мо результати. Заправили п╕ском 37 бочок п╕д спирт для заправки спиртом легкомоторних л╕так╕в. Хай фашистськ╕ п╕лоти "радуються". ╤ все ж таки ми мало значних д╕й зробили

-- А що ми можемо б╕льше зробити? - запитав Михайло Верб╕нець.

-- По - перше, нам треба знищити зрадника - Багр╕йчука. В╕н заважа╓ нам працювати. По - друге, на весну п╕дготуватись до втеч╕ з табору. Як т╕льки земля покри╓ться весняним, зеленим вбранням, зд╕йснимо втечу, - я вин╕с так╕ пропозиц╕╖.

Мене п╕дтримали вс╕ члени п╕дп╕льного гурту. На пороз╕ появився Васька - кухар. В╕н подав умовний знак небезпеки. Ми зайнялися ╕ншими справами. За Васьком появився Багр╕йчук прямуючи до свого л╕жка. В зимовий час унтерштурмфюрер проводив веч╕рню перев╕рку ран╕ше ╕ о 22 годин╕ вечора закривав двер╕. То тод╕ ми були умовно - в╕льн╕ до ранку. Тод╕ вечорами ми розпов╕дали один одному р╕зн╕ ╕стор╕╖, м╕нялися думками, мр╕яли про скор╕шу перемогу наших радянських во╖н╕в, як╕ в той час день ╕ н╕ч, не покладаючи рук громили ненависного ворога. Зимою час проходив непом╕тно. Нас заганяли в барак, як т╕льки стало темн╕ти. Я часто працював на склад╕. Завскладу був старий н╕мець, якого звали Берк. То в╕н не дуже погано в╕дносився до мене. Берк не стежив за мною. Чого я не розум╕в, то в╕н пояснював мен╕ вдруге. Одного разу я п╕дм╕тав весь склад ╕ нав╕ть в маленьк╕й ком╕рчин╕, до яко╖ в╕н мене н╕ разу не п╕дпускав. На цей раз в╕н дозволив це зробити. Раптом в одному кутку я почув непри╓мний запах розсипаного нев╕домого порошку.

-- Що це таке? - запитав я у Берка.

-- П╕дмети добре ╕ винеси це в сад, зроби глибоку яму ╕ закопай, - наказав в╕н мен╕.

- Це отруйна речовина, - здогадався я.

- Може це миш'як, - подумав я. Мен╕ н╕коли не доводилося його бачити. Я т╕льки чув, що ╓ така отруйна речовина.

Я акуратно зам╕в дол╕вку з т╕╓ю речовиною, завернув у шмат порваного м╕шка з - п╕д добрива, взяв лопату ╕ направився в сад.

-- За садом, в канав╕ закопай, т╕льки глибоко, - наказав Берке мен╕ вдруге.

То я частину прикопав, а рештки заховав м╕ж колодами. Т╕льки на трет╕й день рештки отрути я перен╕с в таб╕р ╕ заховав в туалет╕. Я довго радився з Верб╕нцем, як отру╖ти групу кор╕в яких доглядав Багр╕йчук. Нарешт╕ прийняли р╕шення - чекати нагоди.

Аж на початку березня 1943 року, коли б╕льша частина кор╕в отелилася, нам знову почали давати по б╕дону перегнаного молока. Васька - кухар послав нас ввечер╕ за молоком. Верб╕нець захопив з собою отруту, назва яко╖ нам була не в╕дома. Ми зайшли в прим╕щення ферми. Верб╕нець шукав те, за чим ми прийшли, щоби взяти повний б╕дон з перегнаним молоком. Я, раптом з╕гнувся ╕ схопився обома руками за жив╕т. Попросив у вартового дозволу в туалет. Солдат дозволив. Я миттю кинувся до туалету. Зачинив за собою двер╕. Сиджу. Одна хвилина, друга, третя... Вартовий не дочекавшись мене примчав до туалету. Ударив кулаком в пофарбован╕ зеленою краскою двер╕ й несамовито залементував: - Виходь свиня! Довго сид╕ти будеш?!

Я пов╕льно вийшов з туалету, поправляючи на соб╕ одежу. Вартовий штовхнув мене прикладом рушниц╕ в спину. Я, скривився в╕д болю, ╕ пов╕льно п╕шов. Тим часом Верб╕нець розс╕яв порошок по яслах. Багр╕йчук в той час, мабуть був в н╕мецьк╕й ╖дальн╕. В╕н там часто харчувався, помагав там кухару: рубав дрова, носив воду. Скривившись, я ледве дон╕с б╕дон молока разом з Михайлом в барак. Верб╕нець потрусив порошок п╕д матрацом Багр╕йчука. Шматочок з╕м'ятого паперу в╕д отрути положив в кишеню Багр╕йчукового п╕джака, який вис╕в на цвяху, в кутку к╕мнати. На ранок б╕льша частина кор╕в були хвор╕. В них з рота текла п╕ниста слина. Але ветл╕кар швидко врятував тварин, вколовши ╖м як╕сь л╕ки. О 8 годин╕ ранку при╖хав жандарм. В першу чергу зробили обшук в поляк╕в. Пот╕м нас вс╕х завернули в барак. Кр╕м мене з Михайлом, н╕хто не знав в чому справа. Унтерштурмфюрер, в присутност╕ жандарма пров╕в ретельний обшук. Але н╕чого не знайшли. Унтерштурмфюрер, злий, як собака кинувся в к╕мнати бараку ╕ почав скидати матраци на яких ми спали. П╕д одним ╕з них найшли сл╕ди отруйного порошку.

-- Це чий матрац? - закричав жандарм до Василя - перекладача.

-- Це дояра, його тут не ма╓. В╕н на ферм╕, - пояснив Василь.

-- Швидко його сюди! - наказав жандарм солдатов╕.

Вартовий прив╕в Багр╕чука. Оф╕цер з солдатами накинулися з кулаками на зрадника. Повивертали в нього вс╕ його кишен╕. ╤ знайшли в кишен╕ його п╕джака клаптик з╕м'ятого паперу в╕д отрути. Унтерштурмфюрер вдарив його ручкою нагайки межи оч╕. Жандарм схопив холуя, повалив на землю. Почав бити ╕ кричав до унтерштурмфюрера, що той не викону╓ сво╖ обов'язки за доглядом бидла - недолюдк╕в. Побитого Багр╕йчука забрали з нашого табору. Дальша його доля нам не в╕дома. Так ми позбулися зрадника, н╕мецького холуя. На другий день зам╕нили й нашого унтерштурмфюрера. Ми рад╕ли - торжествували, бо позбулися й огидного зрадника, та запеклого бузув╕ра-фашиста.

Якось непом╕тно настала нова Весна, начало все зелен╕ти ╕ цв╕сти. Нам стало набагато краще. Не було зрадника, а новий оф╕цер мало ц╕кавився нами. Над нами вже не знущалися ╕ ввечер╕ ми домоглися в╕льного в╕дпочинку. Веч╕рню перев╕рку робили солдати, по черз╕. Показавши йому св╕й номерок з викарбуваним номером ми були в╕льн╕ до ранку.

З рад╕стю зустр╕ла нас Весна, бо майже половина картопл╕ на нас╕ння в кагатах була з╕псована. Хазя╖на на той час не було вдома в Брайтенфельде. А управитель фермою, швидко реал╕зував трохи з╕псовану картоплю, а рештки з╕псовано╖ наказав приорати в землю. Ми рад╕ли: як управитель добре зам╕в наш╕ зловмисн╕ сл╕ди псування картопл╕.

-- Втеча непок╕рних раб╕в з ф╕льварка Брайтенфельд

На початку травня 1943 року, ми з╕брались в перш╕й к╕мнат╕.

-- Товариш╕, наступила справжня Весна, - сказав я. Наближа╓ться строк нашо╖ втеч╕. В╕дкладати його ми не ма╓мо права. Але якщо трапиться сприятливий випадок, втечу можна зд╕йснити й ран╕ше. В╕д сьогодн╕шнього дня ми були готов╕ до втеч╕. Але гуртом в 7 ос╕б не так то легко було втекти. Ми працювали в р╕зних гуртах. Вдень про втечу не могло ╕ бути про це мови.

Але 26 травня 1943 року, управитель зранку в╕дв╕в мене одного в парк, де лежали метров╕ штабел╕ сухих березових дров.

-- Руський маленьке гольц чакан тши - три десьонт сантиметр╕в, - звел╕в в╕н мен╕.

-- Добре! - в╕дпов╕в я.

А сам думаю: якби в╕н швидше п╕шов в╕д мене. Я хочу бути один. Але в╕н не збирався швидко йти. В╕н розпов╕дав мен╕ про кв╕ти, як╕ треба завтра полити та прополоти в╕д бур'ян╕в. Незабаром управитель п╕шов в╕д мене. Я прис╕в на дрова. Мен╕ при╓мно було сид╕ти без наглядача - солдата. Згадалося дитинство. Тих╕, тепл╕ вечори. Я поринув у св╕т при╓мних мр╕й. Раптом вс╕ ц╕ при╓мн╕ мр╕╖ об╕рвались. Я повернувся в жорстокий св╕т, св╕т криваво╖ бойн╕ людей м╕ж собою. В╕йна сягнула до кульм╕нац╕йно╖ точки. Фашистськ╕ див╕з╕╖ розгромлен╕ п╕д Стал╕нградом. Це ми добре знали на той час. Бо ми три дн╕ в Брайтенфельде чули безконечн╕ дзвони по трауру н╕мецьких солдат╕в. Вс╕ н╕мц╕ в ц╕ три дн╕ носили чорну траурну одежу, чи чорн╕ стр╕чки на рукавах.

В об╕дню перерву я зустр╕вся з товаришами як╕ того дня працювали в р╕зних командах. Ми швидко оц╕нили обставини, де хто працю╓, який вартовий, яка м╕сцев╕сть. Про мене та ╤вана не було мови, ми працювали без варти.

-- Я якось обману свого вартового, - сказав Максим. П╕д веч╕р прийду в парк, де Андр╕й руба╓ дрова. Черкашин теж може нав╕датись в парк.

Звучить команда:

-- Виходьте! На роботу час йти.

О 17 годин╕ до мене прийшов Черкашин.

-- Ну, як! Сьогодн╕ буде справа чи н╕? - запитав в╕н.

-- Не знаю. Максим прийде п╕д веч╕р, тод╕ й все р╕шимо, - в╕дпов╕в я йому.

Максим прийшов на початку 18 години.

-- Зламав ручку в╕д сапи й в╕дпросився у вартового до Берка за другою сапою.

-- Як буде з ╕ншими товаришами? - запитав я в Максима.

-- Через годину наш╕ товариш╕ повернуться в таб╕р ╕ все пропало.

-- Я йду в барак. Вартовий, в першу чергу, запита╓ Васька: чи ╓ я в табор╕? - сказав Максим ╕ п╕шов, - як прийде Черкашин, хай почека╓ п╕вгодини, - добавив в╕н.

Я взяв оберемок з дровами й пон╕с його до квартири управителя. Доки повернувся за другим, то побачив, що Черкашин сидить на дровах. Коли я п╕д╕йшов до нього, в╕н запитав: - Де Максим?

-- П╕шов в таб╕р. Звел╕в зачекати п╕вгодини, - в╕дпов╕в я на його запитання.

Через дек╕лька хвилин б╕ля складу появились наш╕ товариш╕. Вони здали ╕нструмент п╕сля роботи ╕ п╕шли в барак. Незабаром наш╕ хлопц╕ з гурту Опору несли параш╕ з барака на гноярку. Вартов╕ стояли б╕ля бараку ╕ см╕ялись, що ц╕ 4 руськ╕ сам╕ напросились без черги нести смердюч╕ параш╕. Верб╕нець, же стояв на подв╕р'╖ барака ╕ дивився всл╕д товаришам. В╕н знав чого ц╕ хлопц╕ добров╕льно, без черги, понесли параш╕. Але в╕н 5-й був лишн╕й. Йому не було можливост╕ в╕льно вийти за меж╕ табору разом з товаришами, щоби втекти з полону. Хлопц╕ тим часом поставили параш╕ б╕ля гноярки, а сам╕ швидко п╕шли в парк до мого робочого м╕сця.

А я теж тим часом в╕дн╕с Берков╕ сокиру, якою я працював ╕ сказав йому, що п╕ду за другою купою дров. Але ╖╖ там вже не було, бо я ╖╖ вже перед цим в╕дн╕с. Так я, обманюючи його, мав деякий в╕льний час, щоби мене н╕хто не шукав ран╕ше цього часу.

Коли я прийшов в парк, то побачив, що мене чекають мо╖ товариш╕ гурту Опору, кр╕м Верб╕нця.

-- Ну, що? П╕шли? - запитав я. Товариш╕ в знак згоди кивнули головами.

Ми, без шуму, один за одним поб╕гли до низу парку. Виб╕гли на невелику поляну ╕ зустр╕ли н╕мецького хлопчину рок╕в 12. В╕н б╕г за коровою в протилежному напрямку. В мене перехопило дихання.

-- Ми викрит╕! Не доб╕жемо до л╕су, - подумав я.

Але вертатись вже було п╕зно ╕ соромно перед товаришами. Знявши з н╕г сво╖ дерев'ян╕ довбанки, та взявши ╖х в руки, ми бос╕ щодуху поб╕гли в напрямку л╕су. П╕сля цього я був впевнений, що погоня кинеться за нами ран╕ше передбаченого часу. Той хлопець, що випадково попався нам на оч╕, а ми йому, зразу ж спов╕стить в таб╕р про втечу полонених. Так ╕ вийшло. Ми ще не встигли доб╕гти до л╕су, як почули, що на економ╕╖ завели мотоцикл ╕ його рев заполонив передвеч╕рню тишу. Та нарешт╕ ми доб╕гли до л╕су. Але л╕с виявився р╕дкий, дерева росли далеко одне в╕д одного. Яскраве веч╕рн╓ сонце наскр╕зь просв╕чувало його. Мотоцикл з пересл╕дувачами тим часом наближався до л╕су. Ми швидко звернули до струмка, який дзюркот╕в трохи нижче в╕д того м╕сця, до якого ми приб╕гли.

-- Прогортайте траву ╕ швидко лягайте на землю! Бо ж бачите, що стоячи, нас добре видно здалеку. - порадив я товаришам.

Мотоцикл спов╕льнив х╕д, бо по л╕сов╕й дороз╕, яка була зрита кротами, та й в цьому м╕сц╕ ще була захаращена хмизом. То на мотоцикл╕ ╖хати дал╕ не було можливост╕. Ми ж вс╕ - шестеро, прича╖лись в низинц╕ з мочарами та високою травою. Пересл╕дувач╕ залишили хлопчину, який нас зам╕тив, б╕ля мотоцикла, а сам╕ п╕шли в л╕с. Тут ╖х наздогнала собака управителя, вона безперервно гавкала ╕ рвалася вперед. Солдати швидко п╕шли за собакою в л╕с. Ми ж, лежали недалеко дороги та думали, що незабаром прибуде допом╕жна погоня за нами.

Здавалось, що сонце зупинилось ╕ ми не дочека╓мось темряви - нашо╖ пом╕чниц╕ - Ноч╕. Гавк╕т пса все дал╕ в╕ддалявся в╕д нас. Я ж лежачи думав: добре що ця собака не навчена йти по сл╕ду, бо нам був би зразу капець. Хай водить ╖х по л╕су, а ми зачека╓мо темряви. Нарешт╕ стемн╕ло. Ми пов╕льно п╕днялись ╕ п╕шли полем. З допомогою саморобного прим╕тивного компаса визначили сторони св╕ту ╕ п╕шли на зах╕д. Далеко за п╕вн╕ч ми натрапили на другий невеликий л╕с. Мен╕ з товаришами доводилося вести Максима за руку, по черз╕. В╕н вноч╕ н╕чого не бачив. Це дуже спов╕льнювало наш рух. Але ╕ншого виходу в нас не було. В нас залишалось обмаль часу для подальшого в╕дходу в╕д нашого табору. Травнева н╕ч коротка. Вдень ми не могли йти у сво╖й таб╕рн╕й одеж╕, на як╕й спереду ╕ ззаду були вибит╕ червоною фарбою 2 велик╕ л╕тери: SU - Sovjetunion (Радянський Союз).

Та все ж ми рухались швидко, як могли. По наших п╕драхунках ми здолали десь 40 км. Почало розвиднятись, а л╕су не ма╓.

-- Що будемо робити? - запитав Максим.

-- Не хвилюйтесь, - сказав я.

-- Он спереду видн╕╓ться л╕с.

Насправд╕, то це був лише невеликий гайок. Але ми дальше, не могли йти не пом╕тними. Швидко розтанули досв╕тн╕ сут╕нки, згасали останн╕ ранков╕ зор╕, та на сход╕ запалав край неба. Почалися неск╕нчен╕ пересп╕ви солов'╖в. Ми швидко зайшли в цей л╕сок. Зупинились. Дал╕ йти н╕куди. Ми були мокр╕ по пояс в╕д роси та ноги натерт╕ в╕д колодок. Але ми про це не думали, бо не було коли. Ми йшли нескошеними травами, картопляними й буряковими плантац╕ями. Нам ╕ на думку тод╕ не спало, що ми залиша╓мо за собою сл╕д на рос╕, що рясно випала. З╕йшло сонце. Ми сид╕ли на невеликому горбочку, в густих, др╕бних ялинах. Низом вс╕ г╕лки в них висохли. Коли добре пригнутись, то видно край л╕су. Нарешт╕ хтось порадив: краще буде якщо ми схова╓мось в невелик╕ копанки - щ╕лини. Я п╕дтримав цю пропозиц╕ю ╕ наказав сво╖м товаришам, щоби вс╕ викопали для себе ц╕ щ╕лини. Копали, хто чим м╕г. Виламували тр╕ски з сухих г╕лок. В п╕щаному ╜рунт╕ ми швидко викопали копанки - ком╕рки. Якщо в╕рн╕ше сказати, то не викопали, а вигребли ╖х пальцями. Замаскувались мохом ╕ сухою глицею, яка ковдрою лежала на земл╕. Лягли в╕дпочивати. По черз╕ кожен з нас стояв на варт╕ та вартував наш в╕дпочинок. Тим часом сонце п╕днялось вже високо ╕ потепл╕ло. Ми по╖ли сухар╕в, як╕ давно припасали на цей випадок ╕ збер╕гали на ферм╕ в ╤вана. Вартуючи, я виявив, що м╕сцев╕сть, де ми зупинились, дуже погана для схованки. Р╕чка огинала цей гайок майже п╕вколом. За р╕чкою - село. Р╕чка дуже заросла осокою.

-- Будемо чекати вечора, - сказав Микола.

Вс╕ мовчали. Так ми пролежали аж до самого вечора. Почало смеркатись. Я сказав, щоби вс╕ замаскували сво╖ схованки. Все було зроблено. Чекали повно╖ темноти. Раптом чу╓мо окрики знайомих голос╕в: - Макс! Komm schnell raus! - Виходьте швидко!

Це кричали брайтенфельдськ╕ допом╕жн╕, цив╕льн╕ вартов╕. Вони деколи водили нас на роботу, коли не хватало трьох солдат╕в. Ми припали до земл╕. Петро, р╕шуче сказав:

-- Будемо т╕кати! Швидше!

Але куди т╕кати? З двох стор╕н непрох╕дна р╕чка - Стариця. Т╕кати нам не ма╓ куди. Н╕мц╕ стали п╕дходити ближче, тримаючи зброю перед собою.

-- HДnde hoch! Руки вверх - кричали вони.

Ми побачили знайом╕ н╕мецьк╕ обличчя. Та ще лежали, не в╕рячи, що нас так швидко знайшли, та що н╕чого вже не можна зм╕нити.

-- Steh auf! - Встати! HДnde hoch! - Руки вверх! Wir werden schießen! - Ми будемо стр╕ляти!

Зрозум╕вши наше безвих╕дне положення, ми почали один за одним п╕д╕йматися з земл╕ й п╕д╕ймати руки вгору. Н╕мц╕ швидко обшукали нас, дали нам пару стусан╕в, що правда, то не били по - зв╕рячому. Вони повели нас до вузькокол╕йно╖ станц╕╖, посадили в вагон потягу ╕ через годину ми вже були в Брайтенфельде. То вже тут унтерштурмфюрер побив кожного ╕з нас ╕ загнав в барак. Ми, хоча були добре в╕длупцьован╕, та були разом з╕ сво╖ми друзями по нещастю.

П╕дходячи до нас, Верб╕нець сказав:

-- Фашисти говорили нам, що вас ще вчора ввечер╕ половили. А Максима вбили.

Але ми були вс╕ жив╕ й здоров╕. Т╕льки ╤вану б╕льше д╕сталось. Оф╕цер вдарив його по голов╕ нагайкою ╕ зачепив око. З ока текли сльози. Вранц╕ наших друз╕в повели на роботу. А нас солдат в╕дв╕в в темний, захаращений п╕двал. В╕н був залитий водою, нам по кол╕на. Штовхаючи нас багнетом в спину, в╕н швидко заштовхав нас вс╕х до нього. Ми понабирали в довбанки води, там води було - нам по кол╕на. В темнот╕ ми не бачили один одного. Ми стояли приголомшен╕. В цю мить Лука спок╕йно сказав:

-- Нумо, шукаймо сухе м╕сце.

Вс╕ схаменулись ╕ роз╕йшлись по прим╕щенню простягаючи руки вперед. Нарешт╕ Микола знайшов кучу дошок. Ми вс╕ повилазили на них. Роззулись ╕ повиливали воду з колодок. Десь оп╕вдн╕ фашисти неспод╕вано в╕дкрили п╕двал. Ясний пучок св╕тла проникнув в п╕дземелля. В очах закружляли вогники.

-- Komm schnell raus! - Виходьте швидко! - кричали н╕мц╕.

Нас повели в таб╕р. Михайло з Василем - кухарем орган╕зували нам безкорисливу допомогу. Вони з╕брали у вс╕х полонених денний пайок хл╕ба для нас ╕ розд╕лили на 6 порц╕й, бо нас н╕хто не годував. То ц╕ хлопц╕ закутали цей хл╕б кожному в наш╕ шинел╕. Ми швидко забрали сво╖ шинел╕, попрощались з товаришами та п╕шли до машини.

-- Допити гестап╕вських кат╕в в тюрм╕ Штутгарта ╕ штрафний барак

Нас - вт╕кач╕в, повезли в Штутгарт.  ╤ в тюрм╕ там нас пом╕стили у двок╕мнатн╕ камери. Я, ╤ван ╕ Петро були в 108-й, а решта в 97-й. Фашисти прорахувались, бо тут було мало збудованих однок╕мнатних камер. Радянськ╕ люди не корились ╖м, т╕кали, шукали р╕зн╕, тернист╕ шляхи до сво╓╖ Батьк╕вщини. ╤ хоча в багатьох ╕з них ╖х плани - мр╕╖ не зд╕йснились ╕ вони в╕ддали сво╓ життя за свою мр╕ю, то ми - люди будемо завжди пам'ятати ╖х геро╖чн╕ вчинки. Бо кожний з них мав с╕м'ю ╕ його р╕дн╕ завжди чекають на нього.

Т╕сна камера одиночка - цементна п╕длога, в кутку повна параша. Але ми втрьох якось змогли прилягти на п╕дстелену шинель ╕ другою вкрились, щоби дати в╕дпочинок орган╕зму, доки фашисти нас ще не катували. Я, звернувшись калачиком в кутку, лежав ╕ думав: Як шкода, що ми не в куп╕, не в одн╕й к╕мнат╕. Головне, щоби фашисти не зломили вол╕ товариш╕в. Я добре знав : наша доля ц╕лком ╕ повн╕стю залежить в╕д перекладача. Йому, аби швидше зак╕нчити допит, й швидше бути в╕льним. Але в нас на цей випадок все було передбачено ╕ домовлено що говорити. Кожен з нас знав, що в╕дпов╕дати. Вранц╕ ми п╕двелись ╕ почали розтирати затерпл╕ руки й ноги. ╤ почали ╖сти той хл╕б, що нам налагодили друз╕ в дорогу. Його не було рац╕╖ тримати, бо якщо фашисти його побачать, то заберуть. Непом╕тно настала 6 година ранку. Наглядач гримнув у двер╕ й закричав:

-- Aufsteh! - Вставайте!

П╕сля побудки, нос╕╖ виносили параш╕ з камер. Вартов╕ гаркот╕ли, били, штовхали. О 10 ранку нас повели в каб╕нет жандармер╕╖.

За масивним, пол╕рованим столом спершись руками на поруччя м'якого дивану, сид╕в оберштурмбанфюрер. В╕н був рижий, пузатий з обвислим аж на груди п╕дбор╕ддям. Б╕ля стола стояв перекладач. Наглядач штовхнув нас в каб╕нет ╕ зачинив за нами двер╕. Перекладач, оглянувши нас ╕ усм╕хнувшись, ╕рон╕чно запитав:

-- Ну, що, втекли?

Ми мовчали, опустивши голови вниз. Гестап╕вець вдарив кулаком по столу ╕ заверещав:

-- Wohin sind sie geflohen? In den Guerillas?

-- Куди надумали т╕кати? В партизани? - перев╕в перекладач.

Ми швидко збагнули, що це не допит, а пастка. Я п╕дв╕в голову, глянув йому в оч╕. В╕н не звернув на мене уваги, швидко п╕дв╕вся ╕ звернувся до Петра:

-- Wohin rennst du?

-- Ти куди з╕брався т╕кати? - перев╕в перекладач.

-- До дому, до р╕дних. Я з В╕нницько╖ област╕. - в╕дпов╕в Петро.

Гестап╕вець вдарив Петра через плеч╕ нагайкою, потягнув ближче до столу.

-- Russisches Schwein! - Руська свиня! Kommunistisch?! Комун╕ст?! Штал╕н?! - Горланив фашист.

-- Antworte, wo bist du hingegangen? Ich gebe eine Minute um zu meditieren. Hast du verstanden? - горлав жандарм.

-- В╕дпов╕дай, ти куди т╕кав!? Я даю одну хвилину на роздуми. Зрозум╕в? - перев╕в перекладач.

-- Я вже в╕дпов╕дав ╕ ще раз кажу: додому, - в╕дказав йому Петро.

Гестап╕вець п╕дскочив, вдарив Петра ручкою нагайки ╕ штовхнув до дверей.

-- Wo bist du weggelaufen? - звернувся до нас н╕мець. - Ви куди т╕кали? - перев╕в перекладач.

-- Додому, - в╕дпов╕в йому ╤ван. - Ми з Кам'янець - Под╕льсько╖ област╕. Укра╖на.

Не дослухавши слова: Укра╖на, фашист опер╕щив нагайкою ╤вана, а пот╕м ╕ мене.

-- Wirst du antworten? - гаркнув до нас в╕н.

-- Будете в╕дпов╕дати? - перев╕в перекладач.

Ми мовчали. Знову посипались нам в╕д нього удари нагайкою. Отак брудно охрестивши нас вс╕х, фашист наказав в╕двести нас в карцер. Побит╕, але рад╕, що нам ще так легко об╕йшлося, ми просид╕ли там до вечора. Тут ми почули, що по камерах розносять в'язням баланду. А нас н╕хто не турбував. Пройшло понад годину, а до нас не приносять.

-- Чого це нам не приносять веч╕рн╕й харчовий комплект? - запитую я сво╖х друз╕в.

-- А ти х╕ба не чув? Перекладач сказав, що нам три дн╕ не дадуть н╕ ╖сти, н╕ пити, - пов╕домив ╤ван.

Ми сид╕ли в т╕сн╕й камер╕, яка розрахована на одного. Нас турбувало лише те, чи довго ще нас тут будуть тримати. Якщо довго, то ми ослабнемо, як в 1941 роц╕. Нестерпна спрага викручувала вс╕ наш╕ нерви. В очах дво╖лось. К╕мната була для нас в ╕мл╕, чи в марев╕. Холод ╕ сир╕сть теж добряче дошкулювали нам, та спрага була найдошкульн╕шою. Ми не могли розмовляти, так в рот╕ було пересохле.

Вже на трет╕й день нам принесли по л╕тр╕ солодкуватого чаю. Тод╕, хоча ми вгамували свою спрагу ╕ почали ╖сти хл╕б, бо без води ми не могли ╖сти його. А на четвертий день, о 10 годин╕ ранку, нас повели на допит. На цьому допит╕ був присутн╕й той самий оберштурмбанфюрер.

В╕н зустр╕в нас запитанням:

-- Wissen Sie schon, wohin Sie gerannt sind?

-- Уже зна╓те куди т╕кали? - перев╕в нам перекладач.

Ми стояли у двох кроках перед ненависним, жорстоким фашистом. Справа ╕ зл╕ва стояли солдати з довгими австр╕йськими багнетами. Перекладач ледь виступив вперед. Кат стояв позаду, готовий в будь-яку хвилину кинутись на свою жертву. Я зрозум╕в, що на цей раз так не об╕йдеться. Ми стояли, опустивши голови вниз, додолу ╕ мовчали.

-- Ви не зна╓те куди ви т╕кали, зате ми зна╓мо! - ╓хидно сказав нам перекладач. - Ваш╕ колеги нам розпов╕ли, що ви хот╕ли добратись до партизан╕в!

-- А де т╕ партизани? - запитав я. - Х╕ба вони ╓?

-- Behalte ein Schwein! Du solltest besser wissen, wo deine Guerillas sind! Antworte!?

-- Мовчи свиня! Ти краще зна╓ш, де ваш╕ партизани! В╕дпов╕дай!? - Гавкав до мене фашист.

-- На жаль ваш╕ солдати не ╕нформували нас, що в Н╕меччин╕ ╓ партизани, - сказав я.

Гестап╕вець п╕дскочив до мене ╕ вдарив мене прямо в обличчя, я похитнувся, але не впав.

-- Antworte! - В╕дпов╕дай!

-- Вони брешуть! Н╕хто з нас не зна╓ про партизан╕в ╕ де вони знаходяться.

-- Jetzt weißt du es! - Зараз взна╓ш!

Фашист вдарив другий раз мене. Солдат в╕дкрив двер╕ й в каб╕нет вв╕йшли наш╕ товариш╕. Я зразу пом╕тив, що вони дуже побит╕, а особливо Максим. В цю мить фашист штовхнув мене в сторону, так що я боляче вдарився об ст╕нку головою. Звертаючись до Максима, перекладач запитав його:

-- Як, ти - ╕д╕от, зум╕в провести цю банду прямо на зах╕д, 40 км?

-- Будеш мовчати - розстр╕ляю!

-- В╕н не м╕г нас вести, бо вноч╕ в╕н н╕чого не бачить, - захистив товариша Микола.

-- То це ти в╕в цю банду? Розпов╕дай, як ╕ куди в╕в?

Микола мовчав. Жандарм щось гаркнув до ката. Той, як шул╕ка, кинувся на Миколу. Я нав╕ть не зм╕г зам╕тити що в╕н йому зробив. Бо Микола непритомний лежав вже на п╕длоз╕. Через пару хвилин його п╕двели солдати. В╕н тремт╕в, як осиновий лист ╕ довго мовчав, а пот╕м ледве промовив.

-- В нас був компас.

-- Де взяли?

-- Намагн╕тили голку.

-- Де взяли магн╕т?

Микола замовк, глянувши на мене. Фашист вловив його погляд. В╕н штовхнув Миколу в сторону ╕ витяг мене на середину к╕мнати ╕ гримнув до мене прямо в обличчя:

-- Я здогадався! Це ти д╕став магн╕т! Це ти п╕дмовив йти вс╕х в партизани. Розпов╕дай де взяв магн╕т?! Швидко!

-- Я знайшов намагн╕чений ножик.

-- Брешеш! Де взяв магн╕т?

-- Я вже в╕дпов╕в! Б╕льше не маю що в╕дпов╕дати й не буду!

-- Будеш!

Жандарм щось сказав кату. Той, миттю, накинувся на мене. Тод╕ схопив мою руку сво╓ю лапою, стиснув ╖╖ не мов кл╕щами, та потягнув мене до нап╕вв╕дкритих дверей. Пот╕м рвучко вставив к╕нц╕вки пальц╕в мо╓╖ руки м╕ж варцабом ╕ дверима, та потяг закривати двер╕. Мо╖ к╕нц╕вки руки затиснут╕ м╕ж одв╕рком ╕ дверима були пронизан╕ наче пекельним струмом, який страшенним болем пронизав все мо╓ т╕ло. Блискавка в очах зм╕нилась темрявою. Коли я трохи отямився, то фашист дивлячись сво╖ми жорстокими, ненависними очима прямо мен╕ в оч╕, байдуже запитав:

-- Woher hast du einen Magneten? Wo sind die Partisanen, zu denen Sie diese Bande gefЭhrt haben?

-- Де взяв магн╕т? Де партизани, до яких ти в╕в цю банду?

-- Н╕ж знайшов. Де партизани я не знаю, бо не чув про них.

Кат ще сильн╕ше припер двер╕ разом з мо╖ми пальцями. Я почав втрачати св╕дом╕сть. Все обличчя вкрилося сльозами, а т╕ло рясним потом. Мов кр╕зь сон чую:

-- Antwort! - В╕дпов╕дай!

-- Не буду в╕дпов╕дати, бо ви мен╕ не в╕рите. Що в╕дпов╕дати, коли я все сказав, - насилу витиснув ╕з парал╕зованого б╕ллю горла.

Ск╕льки часу тривала ця наруга - я це добре не пам'ятаю. Кат в╕дкрив двер╕ й штовхнув мене в коридор. Л╕кар - фашист, який заздалег╕дь вже був там, схопив мене ╕ потяг у св╕й каб╕нет. Там в╕н швидко в╕др╕зав потрощен╕ к╕нц╕ двох мо╖х пальц╕в, помазав чимось ╕ забинтував. Наглядач з каб╕нету л╕каря в╕дв╕в мене в камеру. А в к╕мнат╕ оберштурмбанфюрера тим часом допитували мо╖х товариш╕в. Петро повернувся з п╕дбитим оком. П╕сля допиту, нас вс╕х - 6 ос╕б пом╕стили в 110 камеру. Це була найважча н╕ч. Вс╕ були побит╕, а прилягти н╕де. Дв╕ людини стояли, дв╕ - сид╕ли, а дв╕ - калачиком лежали на цементн╕й дол╕вц╕. Ця н╕ч здавалася для нас в╕чн╕стю. Часи наче зупинились.

Вранц╕ нам через перекладача спов╕стили вирок:

-- М╕сяць штрафного бараку.

О 10 годин╕ ранку нас перегнали в штрафний барак. Це була довга ╕ вузька буд╕вля. В╕кна в╕ддален╕ одне в╕д одного на 15 см. Переступивши пор╕г, ми побачили бл╕дих, змучених людей, як╕ стояли п╕д в╕кнами.

Порядок в штрафному барац╕ був такий: людей п╕д╕ймали о 5-й ранку. Пот╕м вони виносили на подв╕р'я вс╕ тапчани, на яких спали й повертались в барак. Вс╕ ставали поп╕д ст╕ну барака. Кругом барака ходили вартов╕ солдати. Через в╕кна, в яких не було скла, ╖м добре було видно повед╕нку в'язн╕в, хто падав, чи прис╕дав, приводився до св╕домост╕ багнетом вартового. Так в'язн╕ стояли до 24 години ноч╕. ╤ т╕льки тод╕ заносили на н╕ч тапчани для сну. Нав╕ть об╕дали вс╕ стоячи. Змучен╕ в'язн╕, котр╕ простояли по 20 ╕ б╕льше д╕б, падали з опухлих н╕г. То були не ноги, а стовпи. Вони не пом╕щались в широких французьких штанах. Хто не м╕г стояти, тих солдати били, та кололи багнетами гвинт╕вок. Нев╕льник╕в примушували ходити гусячим кроком поп╕д ст╕нами, по 10 раз╕в на день. На ╖х ногах лопалась шк╕ра, по п╕длоз╕ текла слизька р╕дина. А т╕ що впали, та знепритомн╕ли, то ╖х п╕д╕ймали ╕ давали в руки м╕тлу, й примушували ╖╖ тримати вертикально годину, чи дв╕. Руки в'янули, м╕тла опускалася вниз. То фашисти знову кололи штрафника багнетами й кров пов╕льно ст╕кала по його опухлих ногах. Ми в 1-й день не в╕дчували втоми в ногах. Нас турбували отриман╕ рани п╕д час допиту ╕ наше майбутн╓. На другий день мен╕ стало погано з рукою. ╤ван вноч╕ перев'язав мен╕ пальц╕ тим же бинтом. А що буде завтра, п╕слязавтра? Нев╕домо ╕ страшно. Фашисти не подають медичну допомогу штрафникам в штрафному барац╕. Тут заборонено все. Ми в ц╕й кат╕вн╕ промучились три доби. Три доби жорстоких знущань. На 4-ту добу нас готовили до в╕дправки в Норвег╕ю. Н╕ в камерах, н╕ в штрафному барац╕ не вистачало м╕сця для тих нев╕льник╕в, що проштрафились. Кожен день привозили нових вт╕кач╕в. Вс╕х, хто т╕кав з полону, фашисти не залишали в Н╕меччин╕.

6 ч. Нев╕льницьке життя в╕йськовополонених в Норвег╕╖

-- М╕ста Осло ╕ Трондхейм, сп╕вчутливий майстер-норвежець ╕ беззлобний вартовий солдат

3 червня 1943 року нас - радянських в╕йськовополонених, на машинах повезли в Штетт╕н. Тепер Щецин - це столиця ╕ найб╕льше м╕сто Зах╕дно - Поморського во╓водства на п╕вн╕чному заход╕ Польщ╕. В╕н розташований недалеко в╕д Балт╕йського моря ╕ кордону з Н╕меччиною, це великий морський порт ╕ сьоме за величиною м╕сто Польщ╕.

Там нас, як якихось тварин, вартов╕ солдати безцеремонно загнали в трюми пароплава. Натруджен╕ ноги вимагали спокою ╕ ми швидко лягли в╕дпочивати на дол╕вку в шинелях. Накрившись з головою, я швидко заснув. Ск╕льки ми рухались на судн╕ по морю я не знаю, бо коли проснувся, то т╕ нев╕льники, що не спали спов╕стили мен╕, що вони чули, як наверху грим╕ли чи╖сь весел╕ оклики:

-- Осло! Осло!

А Осло - це столиця окуповано╖ н╕мецькими в╕йськами Норвег╕╖ в 1940 роц╕. Саме Осло розташоване у сам╕й п╕вноч╕ Осло-фьорда в п╕вденно-сх╕дн╕й частин╕ Норвег╕╖. Й до м. Осло в╕дносяться 40 остров╕в. У межах м╕ста розташован╕ 343 озера, як╕ ╓ найважлив╕шим джерелом питно╖ води. Ще територ╕╓ю Осло прот╕кають дв╕ невелик╕ р╕чки: Акешельва ╕ Ална.

На пристан╕ нас - нову робочу ╕ безкоштовну силу, висадили з трюм╕в пароплава ╕ п╕д конво╓м повели на зал╕зничну станц╕ю. ╤дучи туди дорогою, Петро жартував:

-- Бачиш Андр╕й, як нам добре. Ми, з одн╕╓╖ кра╖ни в другу при╖хали й не турбу╓мось про в╕зи. Ось т╕льки приплили, а вже для нас стоять вагони першого класу. Мабуть, квитки нам були замовлен╕ тод╕, коли ми ще були в Н╕меччин╕. Ти диви, яка розторопн╕сть ╕ пунктуальн╕сть.

Нас швидко загнали в вагони. Незабаром причепили паротяг. По╖зд пов╕льно рушив з м╕сця, набираючи швидк╕сть ╕ пов╕з нас назустр╕ч новим випробуванням, новим мукам ╕ стражданням.

-- Це норвежц╕ нас везуть. Фашисти, так пов╕льно не рушають з м╕сця, - зам╕тив Павло, - виходить, що норвежц╕ нам сп╕вчувають.

Так ми ╖хали б╕льш, як 2 д╕б, а напрямок не можна було визначити, бо сонячн╕ промен╕ падали то з одн╕╓╖, а то з друго╖ сторони вагона. На трет╕й день ми при╖хали до м╕ста Трондхейм. Це трет╓ м╕сто Норвег╕╖ по населенню. В╕н розташований в гирл╕ р╕чки Н╕дельви на берез╕ Трондхеймского фьорда. Плюс найб╕льше м╕сто фюльке Тренделаг. (Фюльке - пров╕нц╕я чи область.)

Там нас висадили з вагон╕в ╕ повели в таб╕р. Мене весь час бол╕ли пальц╕. А ще г╕рше турбувало майбутн╓. Як я буду працювати? Треба робити нову перев'язку, а нового бинта не ма╓. На другий день нас повели на роботу. Хоча рука болить, але я п╕ду з╕ сво╖ми товаришами. Не хочу залишатись в табор╕. Направлять в санчастину, а там к╕нець. Там не л╕кували, а виписували вирок на той св╕т. Це не санатор╕й ╕ годувати лишн╕й рот н╕хто з практичних н╕мц╕в не збирався. На п╕вн╕чних берегах Норвег╕╖ будували доти, та дзоти в╕йськових укр╕плень. Керували цими роботами бельг╕йц╕ й норвежц╕. Н╕мц╕ т╕льки контролювали ╖х. Робота була важка: треба було носити цемент, метал, п╕сок, грав╕й, цементний розчин. Мене охопив страх.

-- Я, пропав! - подумав соб╕ я.

В цей час норвежець побачив мою зав'язану руку чорним бинтом ╕ запитав:

-- Що це в тебе з рукою?

-- В╕дбив каменем два пальц╕, - з сумом пояснив я йому. Як працювати не знаю.

-- Погана справа, - сп╕вчутливо в╕дпов╕в в╕н мен╕.

На той час я вже трохи м╕г розум╕ти й говорити по - н╕мецьки. Норвежець звернувся до вартового солдата, ╕ сказав йому, що мен╕ потр╕бна легка робота ╕ бере мене на таку. Солдат знизав плечима, ╕ н╕чого не сказав, а просто махнув рукою. Норвежець поставив мене б╕ля перемикача мотора в╕братора, який згущував бетонний розчин в котлован╕. На об╕дню перерву норвежець прин╕с необх╕дн╕й перев'язувальний матер╕ал. В╕н зробив мен╕ перев'язку ╕ сказав вартовому:

-- Це в╕н вчора оббив тут пальц╕.

-- Мен╕ байдуже, - сказав солдат.

-- Вам потр╕бна робота, а мен╕, щоби вони вс╕ були тут на робот╕.

Тут я працював понад три тижн╕, Норвежець спочатку щодень, а пот╕м через день перев'язував мо╖ пальц╕. За цей короткий час пальц╕ заго╖лись, але виконувати важку роботу ще було зарано.

-- Ти, Андр╕ю, щасливий, що попав до такого норвежця ╕ до солдата, який не приск╕пу╓ться до нев╕льник╕в, - сказав Петро.

В╕н працював в ╕нш╕й команд╕. Вартовий солдат в них був справжн╕м запеклим фашистом. Бо в╕н не давав перепочинку в'язням, примушував переносити непосильний вантаж. Та ще й бив, колов багнетом гвинт╕вки тих хто не м╕г виконати його наказу. У наш╕й команд╕ було набагато легше. Солдат приводив нас - полонених на роботу, здавав майстру ╕ залишав нас йому. Роботою нашою в╕н не ц╕кавився. Нам нев╕домо було, що в╕н являв собою, бо в розмову не вступав н╕коли н╕ з норвежцями, н╕ з нами. В╕н просто сид╕в, поринувши у сво╖ думи.

-- Станц╕я Мо ╕ Рана ╕ таб╕р Мо ╕ Рана 2 - боротьба в н╕м за св╕й харчовий рац╕он з пол╕цаями табору

Одного ранку нас вишикували не по командах, а в колону ╕ повели на ж/д станц╕ю. Посадили в вагони й зв╕дти по зал╕зниц╕ повезли дал╕ на п╕вн╕ч. Зупинились на к╕нцев╕й станц╕╖ Мо ╕ Рана, або Му-╕-Рана (норв. Mo i Rana). Норвежц╕ ╕ н╕мц╕ вимовляли назву м╕ста як: Мо ╕ Рана. Це м╕сто в комун╕ Рана, фюльке Нурланна в Норвег╕╖, а розташований в╕н на п╕вдень в╕д п╕вн╕чного полярного кола в рег╕он╕ Хельгеланд. М╕сто назива╓ться Му-╕-Рана (Му в Ран╕) або Мо. Му-╕-Рана розташований в гирл╕ Ран-фьорда, на п╕вденн╕й сторон╕ г╕р Салтфьеллет ╕ льодовика Сварт╕сен, другого за величиною в Норвег╕╖. Р╕чка Ранелва впада╓ в Ран-фьорд в Му-╕-Ран╕. Рана ╕ Салтфьеллет знаменит╕ сво╖м незл╕ченною к╕льк╕стю печер.

Там нас розд╕лили на гурти, та повезли по таборах. А перед тим, унтерштурмфюрер в╕драхував 64 особи. Нас посадили у дв╕ вантажн╕ машини й повезли в таб╕р - Мо ╕ Рана 2. В цей гурт я попав разом з ╤ваном Черкашеним, а решта залишились, на той час, в Мо ╕ Ран╕. Куди ╖х повезуть ╕ яка ╖х доля, нев╕домо.

В новому табор╕ Мо ╕ Рана 2, наш гурт в 64 особи, розм╕стили у 2-х к╕мнатах. Вранц╕ нос╕╖ ╖ж╕ принесли цебер каламутно╖ юшки ╕ 1 кг хл╕бину на 4 персони. П╕сля сн╕данку нас повели на роботу. Ми ц╕лий день розчищали повалений л╕с, п╕дготовлюючи майбутню трасу шляху. Увечер╕ нам видали по ложц╕ гнило╖ капусти ╕ по л╕тру тепло╖ води. На другий день був той самий розклад, що ╕ вчора.

В цьому табор╕, майже половина людей, була не здатна до нормально╖ прац╕. Було дуже багато хворих, яких забирали в рев╕р - санчастину, але зв╕дти майже н╕хто живим не виходив. Ми з ╤ваном ще трималися на ногах. Але на трет╕й день занепали б╕льш морально, н╕ж ф╕зично. Ми добре розум╕ли, що при таких харчах, до зими не дотягнемо. При перших морозах нас чека╓ пан╕ - Смерть. Наш╕ старожили - в'язн╕, ледве ворушили руками. Майстер кричав до нас:

-- Ледар╕! Не хочете працювати, а отриму╓те п╕вн╕чний пайок. Три четверт╕ того, що ми отриму╓мо!

Вартов╕ солдати стояли й см╕ялись з цього.

-- Не можна см╕ятись з голодних людей, - сказав я ╖м по - н╕мецьки, показуючи рукою на колег по нещастю, як╕ ледве тримались на ногах.

Один вартовий розсердився за це на мене ╕ вдарив прикладом гвинт╕вки мен╕ в б╕к.

-- Ти, комун╕ст Штал╕на! Я знаю, що вам дають. Работаль! Б╕стро-б╕стро!

Повернувшись в таб╕р, ми почали розпитувати старожил╕в табору, що тут ╖м ран╕ше давали ╖сти. А т╕ розпов╕ли:

-- Пол╕ца╖, отримують на вс╕х нас р╕зн╕ продукти: картоплю, крупу, масло, цукор, деколи штучний мед ╕ шпроти. Але ми н╕коли цього не отримували. Деколи видавали по коробочц╕ шпрот╕в. Очевидно - пол╕ца╖ не могли тод╕ з'╖сти з╕ сво╖ми приб╕чниками. Але не ма╓ кому жал╕тись. Н╕мц╕ в таб╕р не заходять. Скажеш на робот╕ - тебе б'ють. Ц╕ пол╕ца╖ - зрадники - г╕рш╕ фашист╕в. Т╕ хоча б вид╕ляють добр╕ харч╕, знаючи, що це п╕вн╕ч ╕ здоров╕ в'язн╕ б╕льше роботи виконають. А пол╕ца╖ жир╕ють за наш кошт. Вони обкрадають ╕ так м╕зерний пайок, який н╕мц╕ вид╕ляють.

-- Тод╕ зробимо так: - ранком не отриму╓мо баланду ╕ не п╕демо на роботу. Вс╕ гуртом. Гурт - це сила. Ми вже таке проходили, то правда була на наш╕й сторон╕. ╤ван не дасть мен╕ збрехати. Тод╕ прийде фельдфебель ╕ перекладач. А ще краще щоби прийшов сам гауптман, н╕мецький оф╕цер.

-- Гауптман, ще н╕ разу не був в нашому табор╕. В нього ╓ молод╕ норвежки. В╕н з ними любу╓ться день ╕ н╕ч, - сказав товариш, який прожив тут б╕льше п╕в року.

-- Н╕чого не вийде, - сказав другий товариш. - Пол╕ц╕я не допустить в таб╕р н╕мц╕в. Вони не вм╕шуються у внутр╕шн╕й розпорядок табору. Пол╕ца╖ вс╕х нас пос╕чуть нагайками.

Але товариш╕, що прибули недавно з╕ Штутгарту, як╕ пройшли важк╕ катування ╕ штрафний барак, не побоялися цих погроз. Це були люди, як╕ не скорилися фашистам. Це були ст╕йк╕, незламн╕ люди. Але в них було досить того, що в очах ╖х гор╕ла ненависть ╕ р╕шуч╕сть до помсти за свою частину харч╕в, яку обкрадали огидн╕ зрадники. З цими товаришами не треба було вести роз'яснювальн╕ розмови. Кожен з них, по сво╖й вол╕, п╕шов на важк╕ випробування. А тепер доля звела ╖х докупи. Згуртувала в ╓дину, дружню с╕м'ю. Досить т╕льки ╕скри, а полум'я буде. Вс╕ вони, як один, прийняли мою пропозиц╕ю. Дек╕лька товариш╕в п╕шла в ╕ншу к╕мнату. Там теж вс╕, як один, п╕дтримали наш справедливий страйк проти пол╕ца╖в - зрадник╕в. Ми вс╕ з нетерп╕нням чекали ранку. Кожен ╕з нас знав, що через м╕сяць - два в цьому табор╕ можна втратити останн╕ ф╕зичн╕ сили й це буде тв╕й к╕нець життя. А тод╕, ц╕ зрадники, порозкидають нас, як мух.

Настав ранок. Нос╕╖ харчового рац╕ону принесли в к╕мнату бачок каламутно╖ води з п╕ском. Кухар скомандував:

-- Шикуйтесь!

Вс╕ люди сид╕ли нерухомо на сво╖х м╕сцях в барац╕.

-- Ми не будемо отримувати ╕ ╖сти цю юшку!

-- Де т╕ продукти, що ввечер╕ привезли на кухню?! - Де картопля?! Де крупа?! Де цукор?! - кричали люди з р╕зних кутк╕в к╕мнати.

-- Ви що, в тещ╕ в гостях? Не зна╓те де знаходитесь? Зараз пол╕ц╕я вас нагоду╓! - кричав кухар, погрожуючи нам ╕ гримнувши дверми стр╕лою полет╕в до сво╖х пол╕ца╖в - покидьк╕в.

-- Зараз буде б╕да! - сказав незнайомий нев╕льник.

-- Не голоси завчасно! - перебив його сус╕д по нарах.

-- ╥х - 10, а нас сотн╕. Товариш╕, що з нами при╖хали п╕дтримають нас ╕ не п╕дведуть.

Вже через якусь хвилину вб╕гли пол╕ца╖ озбро╓н╕ нагайками, качалками та ╕ншою невогнепальною збро╓ю.

-- Шикуйтесь по 5 душ, - гаркнув до нас обер-пол╕цай.

Але н╕хто не ворухнувся з╕ сво╖х м╕сць. Вс╕ сид╕ли, мов прикован╕. Раптом вс╕, як по одн╕й команд╕ крикнули:

-- Давай сюди гауптмана! Не будемо отримувати ц╕╓╖ юшки! Не п╕демо на роботу!

Обер-пол╕цай, п╕дскочив, наче опинився на окроп╕ й вдарив нагайкою найближчого полоненого.

-- Не бий!!! - залунало море голос╕в зв╕дус╕ль до нього.

Вс╕ вмить повскакували з нар, з╕ сво╖х м╕сць. В к╕мнат╕ знялась метушня, крики, лайка. У двер╕ вб╕гли наш╕ товариш╕ з друго╖ к╕мнати. Ми, вс╕ полонен╕, притискали пол╕ца╖в до ст╕ни, не даючи ╖м розмахувати нагайками для удар╕в.

-- Давай гауптмана! - кричали десятки голос╕в в'язн╕в.

Зач╕пки ╕нших сипались в адресу пол╕ца╖в, все ближче наступаючи та притискаючи ╖х вс╕х до ст╕ни, коло дверей.

-- За двер╕ ╖х хлопц╕! Тут ╖м не м╕сце! - закричав я.

Ми ╖х не виштовхнули, але т╕льки посунулись на якийсь метр, п╕втора ╕ вони вилет╕ли, як пробка в╕д шампанського вина, на вулицю. Так пол╕ца╖ почули нашу силу, силу колективу, народу. Нарешт╕ вони мус╕ли допов╕сти н╕мцю гауптману - кап╕тану. Але гауптман в таб╕р не прийшов. За його наказом, наш гурт в 64 особи в╕дправили в ╕нший таб╕р. Пол╕ца╖ рад╕ли й см╕ялись з нас, що ми покида╓мо цей таб╕р.

-- Так вам ╕ треба комун╕сти проклят╕! Там взна╓те як отримувати ╖жу. У того коменданта взна╓те ск╕льки пуд сол╕ кошту╓. Сам╕ будете на себе яму копати. Ви ще будете жал╕ти за цим табором, - так залякували нас пол╕ца╖.

-- Щоби за вами так р╕дна мати рад╕ла, як ви за нас! - кричали ми ╖м у в╕дпов╕дь з машини.

-- Щоби ви тут подавились нашим пайком!

-- Прийде час ╕ вони мусять дати в╕дпов╕дь за сво╖ вчинки, - сказав я.

-- Таб╕р з радянськими в╕йськовополоненими - Бренхай.

Завелась ╕ загула вантажна машина, шофер дав повний газ ╕ ми з ╤ваном Черкашиним, та з новими товаришами в кузов╕ по╖хали назустр╕ч новому, нев╕домому життю. З нашого зору за поворотом зник Мо ╕ Рана 2, в якому залишились в'язн╕, яких обкрадав жорстокий гурт зрадник╕в - пол╕ца╖в.

Через якусь годину ми - бунтар╕, при╖хали в таб╕р - Бренхай.

В╕н був розташований в широк╕й, живописн╕й, зелен╕й долин╕. По обидв╕ сторони табору було видно т╕льки висок╕ гори. Нижня частина г╕р була вкрита темно-зеленим, др╕мучим л╕сом, який на значн╕й висот╕ переходив в карликов╕ бер╕зки. За ними жовто - рудий мох. А ще вище - лежить в╕чний сн╕г ╕ л╕д. Гори пасмами простягались у далеч╕нь. На територ╕╖ ц╕╓╖ широко╖ долини був побудований дерев'яний барак на 20 жилих к╕мнат. В кожн╕й к╕мнат╕ пом╕щались по 48 душ. Кругом була огорожа у два ряди колючого дроту. Досить в сторон╕ знаходились два похожих, менших бараки, де розм╕щались н╕мецьк╕ солдати й цив╕льн╕ майстри роб╕т. А ще дал╕ знаходився погр╕б збудований в добрий, товстий накат з грубих стовбур╕в ялин ╕ засипаний зверху п╕щаним ╜рунтом. На схил╕ п╕вн╕чно-зах╕дно╖ гори, на висот╕ б╕ля 100 метр╕в працювали в'язн╕ цього табору. Вони розчищали звалений л╕с, який р╕зали та носили його в долину. Ми з ╤ваном розм╕стились в 7 к╕мнат╕, то залишили там сво╖ шинел╕ й вийшли на подв╕р'я табору.

В табор╕ б╕ля кухн╕ працювала таб╕рна команда. Люди пов╕льно р╕зали, та кололи дрова для кухн╕. Це було видно, що це дуже змучен╕ в'язн╕. З почато╖ розмови з ними, ми взнали, що вони довгий час працювали в тунел╕. Ця робота в табор╕ була для цих бранц╕в таким в╕дпочинком. А в тому табор╕, який ми т╕льки - що залишили, теж була таб╕рна команда. Але т╕ там були сит╕, вгодован╕, як кабани. Вони були п╕длабузниками таб╕рних пол╕ца╖в, як╕ ссали кров з б╕дних, знедолених в'язн╕в. Там вони швидко заготовляли дрова на кухню ╕ ц╕лий день грали в карти з пол╕цаями, а ввечер╕ наш╕ продукти м╕няли на наш╕ сигарети. Бо сигарет видавали вс╕м обмаль, то це був дуже затребуваний товар ╕ проводився натуральний обм╕н товарами.

-- Як ви сюди потрапили? - з ц╕кав╕стю запитав я, дивлячись на знедолених.

-- Дуже просто. Таб╕рний перекладач, Олександр Б╓ля╓в, придивля╓ться до людей ╕ хто не може нормально працювати на трас╕ дороги, залиша╓ в табор╕, - пояснили вони нам.

-- Ви скоро поправитесь б╕ля кухн╕, - сказав ╤ван.

-- Н╕. Тут не завжди попада╓ лишн╕й черпак супу. А якщо ╕ бува╓, то його дають в першу чергу бурильникам. Там найважча робота. Аж п╕сля них до нас може попасти як╕сь залишки харч╕в, - сказав хтось ╕з таб╕рно╖ команди.

-- Ввечер╕, ми привозимо в супровод╕ вартового пол╕цая по кухн╕ вс╕ продукти. А ранком приходять старш╕ з к╕мнат з двома днювальними на кухню й отримують харч╕ на 48 ос╕б к╕мнати. Вс╕ харч╕ розпод╕ляються по ваз╕, п╕д контролем н╕мця-фельдфебеля. А вже в к╕мнатах, по саморобн╕й ваз╕ д╕лять на шест╕рки, на 6 душ. А вони вже д╕лять ╖жу м╕ж собою все по - чесному. Нав╕ть картоплю варять в мундирах ╕ видають на к╕мнати по ваз╕, - знайомили нас старожили ╕з порядком харчування в табор╕.

Раптом пролунала команда пол╕цая:

-- Ооо! Новачки! Шикуйтесь по два в ряд!

Пол╕цай об╕йшовши наш╕ ряди й оглянувши одяг кожного ╕з нас, сказав:

-- О! У вас роботи вистачить на ц╕лий день, аж до самого вечора. Зараз я вам принесу голки, нитки, матер╕ал на латки ╕ щоби до вечора на одеж╕ не було жодно╖ д╕рочки. В кого буде рвана одежа, той тиждень не отрима╓ курива.

За роботою швидко промайнув день, хоча ми ц╕лий день н╕чого не ╖ли, бо на нас на цей день, не були видан╕ харч╕. Як т╕льки робоч╕ команди повернулись з роботи в таб╕р, прозвучала команда:

-- Шикуйтесь на веч╕рню перев╕рку! Струнко!

До вор╕т наближався н╕мець - оф╕цер, гауптман у супровод╕ перекладача ╕ вартового солдата.

Пол╕ца╖ теж стояли вишикуван╕ в окрем╕й колон╕. На передн╕м кра╖ був лише обер - пол╕цай ╕ таб╕рний перекладач. Жоден з пол╕ца╖в не мав холодно╖ збро╖. Т╕льки оф╕цер наблизився до голови колони, обер-пол╕цай вийшов вперед ╕ допов╕в йому:

-- Весь батальйон вишикуваний, гер оф╕ц╕р! В╕дсутн╕: 11 ос╕б, що лежать в рев╕р╕, 14 ос╕б, це т╕ що працюють в таб╕рн╕й команд╕, та 45 ос╕б, що працюють в тунел╕.

Перекладач перев╕в йому цей рапорт.

-- В╕льно! - сказав гауптман ╕ козирнув, махнувши рукою.

-- Увага! В╕йськовополонен╕! Особливо новачки. Це дуже добре, що ви вм╕╓те ╖здити на велосипед╕. Але на жаль ╖х у мене не ма╓. Над╕юсь що ноги у вас не хвор╕. Ви п╕дете у вальд - л╕сову команду ╕ носитимете дрова. Але не вс╕. Решту розд╕лимо по ╕нших гуртах.

Я потрапив на землян╕ роботи. Я працював на пару ще з одним чолов╕ком. В╕н довбав киркою землю-╜рунт, а я скидав ╖╖ п╕д в╕дк╕с. Киркою мен╕ ще було дуже важко працювати, бол╕ла рука, в╕рн╕ше два зламаних катом ╕ в╕др╕заних пальц╕. ╤ван працював в л╕сов╕й команд╕. Так, у важк╕й, виснажлив╕й робот╕ проходили довг╕ будн╕. Пройшло л╕то ╕ настала рання Ос╕нь. Замрячили майже щоденн╕ монотонн╕ дощ╕. Хоча врод╕ дощ ╕ не густий капав, але за ц╕лий робочий день наша одежа промокала наскр╕зь, до т╕ла. Вона, намокала, й ставала ще додатковим тягарем на наш╕ плеч╕. А вартов╕ солдати накрившись плащ- наметами сид╕ли б╕ля багаття ╕ т╕льки весь час покрикували на нас:

-- Работать б╕стро! Нумер шрайбен! Н╕кс кур╕т два вохен. Тобто: - Ми напишемо номера тих хто погано працю╓. ╤ курити двом заборонено. Курити по черз╕ по - одному.

Ми з роботи повертались в барак, у сво╖ к╕мнати в мокр╕й одеж╕, яку не можливо було десь просушити. К╕мнати були надто вузьк╕ для цього. Люди, в╕д тако╖ важко╖ роботи, та м╕зерного харчування, мерзли. Вл╕тку працювали весь св╕товий день - 12 - 14 годин. Ос╕нню трохи менше - 10 годин, але дощ╕ й крижаний в╕тер, який продував мокру одежу, та остуджував нас за л╕чен╕ хвилини ранком, як т╕льки ми виходили на вулицю. Здавалося, що в╕тер пронизу╓ тебе до к╕сток. Але я не знаю, що нас змушувало мужньо переносити вс╕ ц╕ тяготи нев╕льницько╖ прац╕, нев╕льницького життя в сурових умовах крайньо╖ П╕вноч╕.

Кр╕м того в табор╕ разом з Ос╕нню що настала, настала ╕ цинга в людей. В них кровоточили ясна зуб╕в в╕д недостач╕ в╕там╕н╕в, зуби починали хитатися, а то ╕ так, просто випадали. Нам було дозволено ╖сти примерзл╕ ягоди горобини. Н╕мецький оф╕цер, з поради перекладача Саш╕ Б╓ля╓ва, наказав заварювати чай з ялиновою глицею ╕ т╕╓ю ж мерзлою ягодою горобини. Це набагато покращило становище захвор╕лих людей. В пост╕йн╕й, важк╕й робот╕ нудно прошморгували робоч╕ дн╕. Скудний харчовий пайок, проглинутий нами за л╕чен╕ хвилини сн╕данку ╕ вечер╕, миттю розчинявся в наших кишечниках. Тому ми весь час були голодн╕, ╕ орган╕зм в╕д виснажливо╖ роботи вимагав нам закинути що-небудь ╕з харч╕в до рота. Та де було його взяти в невол╕. Ми вс╕ були сумн╕, безрад╕сн╕, голодн╕ й холодн╕.

-- Порятунок ╤вана Черкашина з халепи ╕ знайомство з таб╕рним перекладачем Олександром Б╓ля╓вим

Я лежав на верхн╕х нарах поряд з ╤ваном Черкашиним. Одного разу, п╕д час д╕лення картопл╕, ╤ван сказав:

-- Там, в Брайтенфельд╕, наш╕ хлопц╕ не д╕лять картопл╕, а ми тут д╕лимо, бо ╖╖ мало.

-- Прийде час ╕ вони будуть д╕лити, - сказав я.

-- Поки ситий сохне, то худий - здохне, - мовив ╤ван, явно жалкуючи за те, що т╕кав з Брайтенфельде.

-- Не канюч! Тебе насильно н╕хто не примушував т╕кати, сам нав'язався. Тепер нема чого нар╕кати на свою долю, - промовив я йому у в╕дпов╕дь.

-- Коли б не ви з╕ сво╖м гуртом, то я б в цей час пив сметану ╕ поганяв бик╕в, - висловлював сво╓ ╤ван, не здаючись.

Так т╕льки тепер я зрозум╕в, що ╤ван Черкашин розкаю╓ться у зробленому вчинку - втеч╕ з Брайтенфельда. Тому я вир╕шив цю тему б╕льше не ворушити й не розмовляти про не╖.

Хоча ╤ван ╕ не був членом нашого гурту Опору, але в╕н майже вс╕ наш╕ плани знав. Через це ми не дов╕рили йому отру╖ти кор╕в, хоча це йому було зробити найлегше. Все ж таки ми йому в╕рили. В╕н знав про п╕дготовку до втеч╕ з табору, бо переховував наш╕ сухар╕ в дорогу на ферм╕. Тому в╕н охоче при╓днався до нашого гурту при нагод╕ втекти з полону.

П╕сля ц╕╓╖ розмови з ╤ваном, я весь в╕льний час та╓мно спостер╕гав за перекладачем Олександром Б╓ля╓вим. Мен╕ весь час з думки не виходило одно речення старожила - в'язня при перш╕й наш╕й розмов╕ при при╖зд╕ в цей таб╕р. - Перекладач стежить за ослабленими людьми, та по черз╕ залиша╓ працювати в табор╕ на легк╕ роботи. Та ще й: н╕хто ╕ н╕коли в нього не бачив, в його руках нагайки, як це роблять майже вс╕ перекладач╕. Та й за цей час я н╕ разу не чув в╕д нього лайки до людей. В╕н якось вдумливо старався по можливост╕ помогти знедолен╕й людин╕, яка сто╖ть на гран╕ життя ╕ смерт╕. Тод╕ з цього виплива╓ ╓диний висновок: - в╕н наша, радянська людина у яко╖ залишилась сов╕сть. Бо зрадник коли - небудь м╕г себе проявити з погано╖ сторони.

Але як тод╕ з ним зв'язатись? Чи не помиляюсь я? Як все - таки виявити, хто в╕н насправд╕?

Раптом в наш таб╕р при╖хали солдати ╕з РВА - рос╕йсько╖ визвольно╖ арм╕╖, весь час ходив з ними по к╕мнатах. Ц╕ - "рогатики", як ми ╖х м╕ж собою називали, при╖хали аг╕тувати вступати у рос╕йську арм╕ю генерала Власова, який перейшов на б╕к фашист╕в. Тод╕ я якось пом╕тив, що коли якийсь в'язень ловився на ╖х гачок ╕ записувався до ╖х лав, то радост╕ Олександр - перекладач в╕д цього не получав. А навпаки було видно, що Саша був незадоволений цим.

П╕сля цього випадку я все ж таки вир╕шив звернутись до Саш╕.

Але як? Коли й де? Обер-пол╕цай Гр╕ша ╕ його пом╕чник Фомич - його вороги й мо╖. В цьому я був впевнений. А Саша весь час був у них на очах. Одного разу Олександр вийшов з кухн╕ ╕ пов╕льно п╕шов до таб╕рно╖ команди, яка працювала б╕ля кухн╕. Тод╕ я швидко догнав його ╕ звернувся до нього н╕мецькою мовою, над╕ючись, що мене мало хто зрозум╕╓ ╕з - за масового не волод╕ння н╕мецькою.

-- Ви на кого працю╓те пане перекладач?

-- А тоб╕ яка для цього справа? - сказав по н╕мецьки в╕н.

-- Для мене це дуже важлива справа, - промовив я йому.

-- Зайдеш в к╕мнату пол╕ца╖в, там поговоримо. Н╕, зачекай. Я запишу тв╕й номер соб╕ в блокнотик.

Записавши м╕й номер в записну книжечку. В╕н засунув ╖╖ у внутр╕шню нагрудну кишеню ╕ крикнув до мене:

-- Кроком руш в барак!

Пройшов день, два - не виклика╓. Я сам не наважуюсь зайти. А мене весь час мучила тривога. Я не витримав ╕ розпов╕в ╤вану про цю зустр╕ч.

-- Я бачу, що ти знову влип. - байдуже в╕дпов╕в ╤ван.

-- Мухи влипають, - в╕дказав я йому.

-- А ти й ╓ муха для фашист╕в.

-- Я не хочу бути мухою, краще бути маленькою осою.

-- З тобою Андр╕ю важко говорити. Але я хочу тоб╕ розпов╕сти одну ╕стор╕ю, яку я приховав в╕д тебе.

-- Яку ╕стор╕ю? - здивовано запитав я його.

-- Я записався у РВА, - з г╕ркотою сказав ╤ван.

-- Ти, що, здур╕в? - накинувся я на нього. В╕йна через п╕вроку чи р╕к зак╕нчиться. Тоб╕ це треба?

-- Через тиждень при╖дуть солдати ╕з рос╕йсько╖ визвольно╖ арм╕╖ генерала Власова. Тод╕ нас переведуть в одну к╕мнату. Ми будемо працювати в погреб╕, перебирати картоплю, а ввечер╕ не один, а два черпаки супу.

-- Ти що ж хочеш нашим сусп╕льним супом врятувати сво╓ паскудне життя? За один лишн╕й черпак супу - продати Батьк╕вщину, - сердито сказав я.

-- Ти помовч! Я, що не розум╕ю, що я необдумано поступив. Ти краще порадь, як в╕д них в╕дчепитись.

-- Ти що писав у заяв╕? - запитав я.

-- Я, Черкашин ╤ван Тимоф╕йович, 1919 року народження. Уродженець села Щепки, Курсько╖ област╕. Заява. А дал╕ - прохання.

-- Мене не ц╕кавить тво╓ брудне прохання. Ти говори, чи приставив св╕й таб╕рний номер?

-- Н╕! - рад╕сно в╕дпов╕в ╤ван.

-- От ╕ добре! Коли тебе будуть викликати т╕ "рогатики" - ти мовчи, не в╕дпов╕дай на сво╓ пр╕звище. В нас, кр╕м металевих жетон╕в з особистими номерами, н╕яких документ╕в не ма╓. ╤ на цьому буде к╕нець, - порадив я товаришу.

-- Ти десь вийшов, а я такий голодний був, що сам не знаю, як ╕ згодився на цей вчинок. А через якусь годину, досконально продумавши те, що я вко╖в, розкаявся в цьому. А пот╕м тоб╕ соромився розказати, - щиро з╕знався ╤ван.

-- Не б╕йся ╕ не журися, я думаю все буде добре, - порадив я сво╓му другу.

На другий веч╕р, п╕сля розмови з ╤ваном, Олександр - перекладач викликав мене до себе разом з╕ штрафниками. Ми, дек╕лька душ, зайшли в к╕мнату. Олекса, як завжди сид╕в ╕ щось соб╕ малював. В╕н залишив свою роботу ╕ звернувся до нас:

-- Розпов╕дайте за що майстер записав ваш╕ номери.

Побачивши мене, в╕н наказав мен╕ вийти з к╕мнати.

-- П╕сля них окремо зайдеш в каб╕нет! - звернувся в╕н до мене.

Переговоривши з╕ штрафниками й довго не затримуючи ╖х, Саша закликав мене до к╕мнати.

-- Тоб╕ нав╕що знати як я працюю ╕ на кого?

-- Хочеш, я в╕дправлю назад до Германа в Н╕меччину. Там взна╓ш на кого я працюю.

-- Дякую! Я зрозум╕в. Я можу йти? М╕й номер вам в╕домий. Як зробите, так ╕ буде. Тод╕ я буду знати на кого ти працю╓ш.

Я ступив до дверей ╕ хот╕в вже вийти.

-- Зачекай хвилину! Чому виникло у тебе таке питання? - вже ╕ншим тоном запитав в╕н мене.

-- Погано працю╓те товариш Б╓ля╓в, я це сам пом╕тив, а якщо зрадник?

-- Дякую за застереження, - в╕дпов╕в в╕н.

-- Можеш ╕ти. Коли будеш потр╕бний, я покличу тебе. Сам до мене не п╕дходь. Придивляйся до людей у сво╖й команд╕. Про нашу зустр╕ч н╕кому н╕ слова.

-- Добре! Я все зрозум╕в, - в╕дпов╕в я йому ╕ вийшов задоволений з к╕мнати пол╕ц╕╖.

В той час я вже працював в л╕сов╕й команд╕. Праця в л╕сов╕й команд╕ була ще нестерпн╕шою, н╕ж на земляних роботах. Наша доля ц╕лком ╕ повн╕стю залежала в╕д н╕мецько╖ охорони та майстр╕в. Н╕мц╕ в основн╕й сво╖й мас╕ в╕дносились до в╕йськовополонених жорстоко. Трохи краще в╕дносились до нас вартов╕, та майстри привезен╕ з окупованих фашистами кра╖н. Це Судетськ╕ - чеськ╕ н╕мц╕, словацьк╕, нав╕ть австр╕йц╕, правда, не вс╕. Ц╕ н╕мц╕ галопом нас не п╕дганяли. А жорсток╕ фашисти примушували носити колоди дерев в 50 кг ╕ б╕льше, р╕вняючи нас до сво╓╖ ф╕зично╖ сили. П╕д ц╕╓ю непосильною вагою знедолений падав, оббивав соб╕ руки й ноги, деколи товк плеч╕, голову. Ц╕ фашисти см╕ялись з них ╕ записували ╖х номера, щоби залишити ╖х без тютюнових вироб╕в. А деяких таким чином людей, що проштрафилися, нав╕ть настирн╕ фашисти в╕дправляли в карцер, де ще б╕льше виснажували людину. Так проходила каторжна праця в фашистськ╕й невол╕.

Через деякий час ╤ван пов╕домив мен╕: - Нарешт╕ я в╕дчепився в╕д тих "рогатик╕в". Ще раз дякую за пораду. Б╕льше вони мене не заманять у РВА Власова.

Новий 1944 р╕к н╕с для нас - раб╕в 20 стол╕ття, дальше горе каторжних роб╕т, пост╕йний холод ╕ голод. Н╕яких кращих зм╕н для нас не в╕дбувалося. Олекса Б╓ля╓в, як художник за фахом, часто в╕длучався ╕з нашого табору. Його н╕мецьк╕ оф╕цери охоче забирали у сво╖ табори для того щоби в╕н ╖м щось намалював, то портрети з себе, з ж╕нок, д╕тей, чи м╕сцев╕, норвезьк╕ пейзаж╕. А в╕н для радянських нев╕льник╕в був невеликим чар╕вником, який в м╕ру сво╖х можливостей помагав ╖м, як м╕г.

А ми - в╕йськовополонен╕, як заведен╕ стар╕ роботи з╕ старими батарейками, змучен╕ важкою працею, пост╕йним недо╖данням ╕ п╕вн╕чним холодом, ввечер╕ швидко лягали спати...

╤ван, соромлячись свого поступка - вступу в арм╕ю Власова, з╕ мною майже не розмовляв.

-- Праця на радянське п╕дп╕лля для зриву прокладки тунелю через гору для буд╕вл╕ зал╕зно - дорожньо╖ кол╕╖

На початку лютого 1944 року, нашу л╕сову команду послали в погр╕б табору перебирати картоплю. Олександр Б╓ля╓в залишив мене в таб╕рн╕й команд╕. А з командою, яка працювала в л╕с╕, в погр╕б п╕шли пол╕ца╖, як пом╕чники вартового солдата. В табор╕ залишився лише Олександр - перекладач ╕ вартовий пол╕цай по кухн╕. П╕сля об╕дньо╖ перерви Олександр викликав мене в майстерню.

-- Як справи? - з ц╕кав╕стю, запитав мене Олександр.

-- Добре! Половина людей в наш╕й команд╕ ст╕йк╕, мужн╕, наш╕ люди.

-- Не дуже добре! - сказав Олександр. Мен╕ теж в╕домо, що понад 90 в╕дсотк╕в людей в Бренхайм╕, наш╕ чесн╕, радянськ╕ люди. Але ми не можемо д╕братись до глибини ╖х душ╕. Наше завдання - це очистити ╖х в╕д зрадник╕в ╕ боягуз╕в. Боягуз - це подв╕йний зрадник. Нам потр╕бно уважно вивчити тих людей, з якими будемо мати безпосередн╕й зв'язок. Але це дуже важко в наших умовах. Ось головна причина, яка перешкоджа╓ нам об'╓днатись в ╓диний могутн╕й кулак.

Олександр п╕дв╕вся, вийшов в коридор покурити, хоча в╕н м╕г палити й в к╕мнат╕, щоби перев╕рити, чи не п╕дслухову╓ нас якийсь зрадник. А повернувшись, то в╕н продовжив:

-- В мене ╓ в╕домост╕, що велик╕ угрупування н╕мецьких в╕йськ дислокуються в район╕ м╕ста К╕ркенес. Можна спод╕ватись, що незабаром, ц╕ в╕йськов╕ п╕дрозд╕ли будуть проходити ц╕╓ю дорогою на буд╕вництво яко╖ ми ходимо на роботу. Це ╓диний шлях, який сполуча╓ Мо ╕ Рана з Нарв╕ком, з морем, зв╕дки вони можуть евакуюватись, п╕сля наступу радянських в╕йськ. Але таке наш╕ союзники - англ╕йц╕ й американц╕ не пропустять. Ось для чого н╕мц╕ так посп╕шають будувати зал╕зницю. Це ╓диний шлях, але не дуже над╕йний. По н╕й пройде бо╓здатна н╕мецька моторизована бригада ╕ дорога буде зруйнована.

-- Наше завдання - це затримати буд╕вництво зал╕знично╖ кол╕╖. Цим самим ми приблизимо день Перемоги, яко╖ з нетерп╕нням чека╓ все людство планети. Перш за все нам треба затримати прокладку тунелю. Особливо, на наш╕й д╕льниц╕. Це перший великий тунель. Його довжина 183 метри. Н╕мц╕ в╕д Мо ╕ Рана вже прокладають з/д кол╕ю. Нам треба вивести з ладу компресори, затримати бур╕ння. Завтра пов╕домиш мен╕ над╕йних людей з╕ сво╓╖ команди. Увечер╕ пода╓ш мен╕ ╖х номери. А п╕сля завтра п╕деш в тунель. Тоб╕ ясно? Ти б╕льше не зна╓ш тих людей, що працював з ними. Вони не знають тебе.

Але на другий день, Олександр послав мене ще раз в л╕сну команду, де я ще так саме п╕дбирав йому над╕йних товариш╕в. Так пройшов ще тиждень ╕ я виконав його завдання. То т╕льки через тиждень я був в гурт╕ тунельник╕в. Працюючи в тунел╕, в н╕чн╕й зм╕н╕, я не м╕г вибрати зручно╖ хвилини, щоби познайомитись з новими людьми. Ми вантажили г╕рську породу, яку т╕льки що з╕рвали перед нашою зм╕ною. В тунел╕ було повно диму. Ледь - ледь поблискують л╕хтарики - карб╕дки. Дихати було неможливо, бо кам'ян╕ порохи з димом застряють в нос╕, горл╕, легенях ╕ нап╕впустому шлунку. З кожним нахилом за кам╕нцем - темн╕╓ в очах, тягне на блювоту, а блювати н╕чим. Болять леген╕, та болить п╕д грудьми, мучить спрага. У вухах дзвенить, бо стукотять, скрегочуть в╕дб╕йн╕ молотки. Ноги п╕дкошуються ╕ ти в╕дчува╓ш, що ось - ось можеш впасти. А фашисти п╕дганяють нас й все кричать:

-- Schnell! Schnell! - Швидко - швидко!

Вони не дають н╕ води попити, н╕ горло прополоскати водою. Я вже четвертий день працюю в тунельн╕й команд╕. А все не маю часу познайомитись ╕з товаришами по робот╕. Мучить сов╕сть, що я не виконаю завдання. Зате я виявив зрадника. В╕н п╕д╕йшов до мене ╕ зневажливо сказав:

-- Чого ви цей кам╕нь берете вдвох? В╕н легкий! Ось дивись, я один повантажу його в вагонетку.

В╕н готовий був вил╕зти з╕ сво╓╖ шк╕ри, продати товариш╕в, аби ввечер╕ на кухн╕ отримати лишн╕й черпак супу, а на об╕д в╕д майстра отримати скоринки хл╕ба. Наш тунель затримував прокладку зал╕зничних рейок по всьому шляху зал╕знично╖ кол╕╖. А фашисти витискали з нас останн╕ соки, щоби пробити тунель для з'╓днання Мо ╕ Рана з Нарв╕ком. Через два тижн╕ Олександр викликав мене в майстерню. Переступивши пор╕г, я побачив Михайла, який виготовляв для н╕мц╕в прекрасн╕ портсигари п╕д сигарети.

-- Говори, це наш товариш.

-- Мен╕ говорити н╕чого. Там весь час сто╖ть над головами майстер, а ще ╓ один ,,рогалик,, - зрадник. При ньому н╕чого такого протизаконного н╕мецьк╕й влад╕ не можна говорити. Цей тип страшн╕ше майстра. Майстер нашо╖ мови не розум╕╓, а цей тип - це своя виразка. В╕н на мене з першого дня напав. Весь день обвинувачував в несумл╕нному в╕дношенн╕ до прац╕. Мен╕ товариш╕ також п╕дтвердили про його п╕длабузницьк╕ в╕дносини з майстром ╕ застерегли про це.

-- Завтра я його зв╕дти заберу. Скажеш мен╕ його номер, а на його м╕сце в╕дправлю нашу, над╕йну людину. А ти п╕деш в ╕ншу команду. Бо нам треба мати в кожн╕й команд╕ сво╖х ст╕йких ╕ над╕йних людей, готових на все ради перемоги над ворогом. То тоб╕ ясне завдання? Якщо все зрозум╕ло, то можеш ╕ти.

На другий день я працював вже в ╕нш╕й команд╕ - л╕сов╕й. Бо ще ран╕ше я Олександру говорив, пояснюючи, що мен╕ найзручн╕ше виконувати завдання в ц╕й л╕сов╕й команд╕. Часто бувають так╕ випадки, що вартов╕ не ходять за нами п╕д час роботи. Вони стоять на м╕сцях, а ми проходимо повз них то вниз, а то вверх на трасу. То по дороз╕ можна переговорити з людьми про все, що тоб╕ потр╕бно.

То в той день я познайомився з в'язнями нового для мене гурту. Сп╕лкуючись п╕д час роботи з людьми, я до к╕нця тижня познайомився з товаришем, який погодився сп╕впрацювати з нами - таб╕рними п╕дп╕льниками. В табор╕ щопонед╕лка, коли м╕нялись м╕сцями н╕мецьк╕ вартов╕ й гурти робочими м╕сцями, та доукомплектовувались пр╕оритетн╕ команди для роб╕т. Це був сприятливий день для Олександра. Бо в╕н м╕г непом╕тно в цей день перевести мене в потр╕бну для справи команду. Я працював в л╕сних командах по тижню, чи по два. Тривал╕сть перебування в одному гурт╕ залежала в╕д характеру людей ╕ сприятливих умов, як╕ у свою чергу залежали в╕д охорони та майстр╕в. Для того, щоби добре роз╕братись з людиною, яка би д╕яла для затримання план╕в н╕мц╕в побудови зал╕зно - дорожньо╖ кол╕╖ в╕д Мо ╕ Рана до Нарв╕ка, мен╕ потр╕бен був час. В╕н мен╕ був потр╕бний для добров╕льно╖ в╕двертост╕ людини, взнати його номер. А це упов╕льнювало роботу. П╕дготовлен╕ мною товариш╕ проходили перев╕рку в майстерн╕ Олександра. ╤ т╕льки п╕сля цього ╖х в╕дправляли в в╕дпов╕дн╕ гурти на роботу.

З наказу Олександра, я б╕льше не мав права з ним зустр╕чатись, щоби не викликати п╕дозру в наших ворог╕в - фашист╕в, пол╕ца╖в, майстр╕в, чи ╖х п╕длабузник╕в.

Але на початку червня 1944 року ми побачили насл╕дки сво╓╖ справи. Вийшов з ладу компресор пов╕тря на п╕вденно - зах╕дн╕й сторон╕ тунелю. Та ще й з перебоями працювали двигуни в середин╕ тунелю. Часто застрягали бури в п╕вн╕чно - сх╕дн╕й сторон╕ тунелю. Фашисти били бурильник╕в, примушували витягувати перекошен╕ бури з породи, садили ╖х в карцер. Деяк╕ бури залишались в пород╕, а п╕сля зриву породи вони виходили з ладу. Але люди йшли на це, знаючи чому фашисти так посп╕шають з'╓днати Мо ╕ Рана з Нарв╕ком. Кожна людина, що пройшла перев╕рку в Олекси, получали сво╖ перш╕ завдання ╕ були про╕нформован╕ про под╕╖ на фронт╕.

В к╕нц╕ червня 1944 року, Олександр викликав мене в майстерню. В╕н малював картину, Михайло сид╕в за робочим столом. Олександр глянувши на мене усм╕хнувся. Раптом в╕н гримнув на мене нав╕ть не прив╕тавшись:

-- Ти кого мен╕ присила╓ш? Що я йому поручу - картоплю чистити? В нас ╖╖ варять в мундирах. Ось послухай про свого колегу:

-- Де працю╓ш? - питаю його, - в як╕й команд╕?

-- У тунел╕ з п╕вденно╖ сторони у 8 бригад╕ вантажником.

-- Як у вас робота просува╓ться? Скоро зак╕нчите свою д╕лянку? Велик╕й Н╕меччин╕ до зар╕зу потр╕бна зал╕знична кол╕я. В╕дпов╕дай правду. В мене ╓ точн╕ в╕домост╕ про тво╖ заняття в сво╖й бригад╕!

-- Пане перекладач, це якесь непорозум╕ння. Я... я працюю як ╕ вс╕ люди, стараюсь з ус╕х сил, але де т╕ сили при таких харчах.

-- Я не про тво╖ харч╕ питаю, я питаю тебе: чим ти займа╓шся в бригад╕?

-- Не розум╕ю! Я працюю по можливост╕.

-- Де працював до в╕йни? Ким працював?

-- Бухгалтером в колгосп╕. Житомирська область. Укра╖на.

-- Так ╕ там працював? - перебиваю розмову.

-- Ти комун╕ст? В╕дпов╕дай!

В╕н опустив голову вниз, руки тремтять, топчеться на м╕сц╕, трясеться й уперто мовчить.

Олександр витяг з нагрудно╖ кишен╕ аркуш паперу, на якому був написаний м╕й номер 79164 П д.

-- Пам'ята╓ш цей номер?

В╕н трясеться ╕ мовчить. В╕н забув, що тв╕й номер пароль. В╕н трясеться ╕ мовчить. Бо забув, що ма╓ розмову з╕ сво╖м товаришем.

Тод╕ Олександр показу╓ його номер 79003 П д., який я йому передав.

-- А це чий номер?

В╕н трясеться ╕ мовчить.

-- Я бачу, що ти забув про все на св╕т╕, та нав╕ть свого номера не пам'ята╓ш. Шагом марш зв╕дси! Забудь, що ти був в ц╕й к╕мнат╕!

-- Якщо ти мен╕ будеш присилати таких людей, то ми за п╕в року не п╕дготу╓мо потр╕бних нам борц╕в для справ приближаючи нас до Перемоги. Нам треба негайно зак╕нчити цю роботу, якнайскор╕ше. В крайн╕м випадку до половини серпня цього року.

На зак╕нчення нашо╖ розмови, Олександр посвятив мене в останн╕ новини. Вони були рад╕сними. Наша Батьк╕вщина майже повн╕стю зв╕льнена в╕д фашизму. Червона Арм╕я визволила ╕ Румун╕ю в╕д фашизму, вступила в Болгар╕ю. Н╕мецький п╕вн╕чний фронт повн╕стю в╕др╕заний в╕д Фатерлянду - В╕тчизни. Незабаром фашисти будуть торочитися по ц╕й одинок╕й шосейн╕й дороз╕ в Мо - це м╕сто, Рана - р╕ка, яка впада╓ в море. А разом склада╓ назву Мо ╕ Рана.

В╕д Олександра я вийшов рад╕сний ╕ схвильований, але не задоволений собою. Зайшов в к╕мнату ╕ швидко зайняв сво╓ м╕сце. Н╕ постояти, н╕ посид╕ти було н╕де. К╕мната маленька, 5 на 6 метр╕в. По обидва боки триповерхов╕ нари. На кожн╕м ярус╕ нар пом╕щалось по 8 ос╕б. Посередин╕ 2 метровий прох╕д. В центр╕ грубка - румунка. Вс╕м в'язням неможливо було пом╕ститись. Треба було швидко займати м╕сця на нарах ╕ лягати.

Того вечора я довго не м╕г заснути. Лежав соб╕ ╕ думав: В мене не багато залишились гурт╕в в яких треба працювати. Але треба краще придивлятись до людей, щоби вдруге не зробити помилки, як ╕з тим бухгалтером. Але якщо в цю справу залучити ╤вана. Чи послати його до Олександра на перев╕рку. Думка залучити товариша до боротьби, не давала мен╕ спокою. Але друга думка була протилежною. ╤ван н╕чого не повинен знати. Досить того, що я його витяг з Арм╕╖ Власова. ╤ я твердо вир╕шив: - ╤ван не п╕дходить до нашо╖ справи. Хоча на той час, я не знав, як мали розвернутись под╕╖, ╕ що ми мали робити. В мене було одне завдання. Це - посилати до Олександра в╕рних, незламних, наших, радянських людей ╕ б╕льше з ними не зустр╕чатись. Так я ╕ заснув. Сон з мене взяв все погане.

-- Буд╕вництво табору "Абееля" поблизу Бренхая.

Незабаром н╕мц╕ стали будувати таб╕р поблизу Бренхая. В╕н звався "Абеель". Буд╕вництво виконували насп╕х. Просто на палях ставили п╕длогу. Нав╕ть не розправляли ╜рунту п╕д майбутн╕м бараком. На к╕нц╕ п╕двалин ставили п╕вкруги фабрично╖ марки. Ц╕ дуги оббивали грубим картоном. На передньому прич╕лку були двер╕ й вузеньке в╕кно. Прич╕лки оббили дошками й барак готовий. А п╕д п╕длогою бараку пси можуть б╕гати.

В Бренха╖, в той час, копали ями п╕д в╕кнами з зовн╕шньо╖ сторони бараку. Призначення цих добудов н╕хто не знав. Деяк╕ товариш╕ говорили: це таким засобом нас можуть н╕мц╕ п╕д╕рвати. Я не заперечував ц╕ г╕потези. Фашисти мали досить вибух╕вки, ╖м ╕ без ям нею можна швидко п╕д╕рвати все, що завгодно.

Незабаром все прояснилось.

В наш╕ св╕тл╕ к╕мнати фашисти загнали коней, а ми стали жити в холодних картонних бараках.

-- Подальше залучення над╕йних людей в п╕дп╕лля Опору фашизму

Я все працював в р╕зних бригадах, та все шукав достойних людей для активно╖ п╕дп╕льно╖ роботи. Згодом я набув чималого досв╕ду для себе серед нових людей.

Я, потрапивши в нову бригаду, в першу чергу шукав сво╖х земляк╕в. Знайомився з ними, розпитував про ╖х дово╓нне життя. А пот╕м вивчав характер людей. Основне в╕стря розмови я спрямовував на визначення духовного св╕ту людини, ╖╖ в╕дношення до радянсько╖ влади, та особист╕ переконання про справедлив╕сть ╕ правду людей.

Отак я вид╕ляв з гурту одного, чи двох св╕домих ос╕б ╕ розпов╕дав ╖м про под╕╖ на фронт╕. А тод╕ разом ми приходили до певного висновку, що Н╕меччин╕ скоро к╕нець.

-- Зате в Норвег╕╖ фашисти почувають себе впевнено, - часом скаже сп╕врозмовник.

-- Це ти тут прав! Тут вони сильн╕, бо вони поставили норвезький народ, разом з нами на кол╕на. То починаючи з себе, нам треба п╕днятись на ноги. Нам негайно потр╕бно об'╓днатись. Бо стиснутий кулак - це сила. Незабаром по ц╕й дороз╕, - показую наочно вниз рукою, - п╕дуть н╕мецьк╕ в╕йськов╕ частини в Мо ╕ Рана. З Мо ╕ Рану ╖м легше буде д╕братись до моря ╕ морем кораблями додому, до Н╕меччини. Наше головне завдання на цей час - затримати ╖х рух, перешкодити ╖х повернення до Фатерлянду. Це наше бойове завдання. Це буде наш вклад в сусп╕льну скарбничку Перемоги над фашизмом.

-- Як це зробити? - ц╕кавились мо╖ сп╕врозмовники.

-- На це ти отрима╓ш наказ в╕д старшого. Для цього потр╕бна одна умова. Ось м╕й номер. Запам'ятай його - це пароль. Я запам'ятовую тв╕й номер. ╤ якщо щось п╕де не так ╕ ти зрадиш, то тебе за цим номером найдуть ╕ покарають. А так тебе знайдуть, п╕д╕йдуть, чи десь викличуть. Хто назве м╕й номер - це своя людина.

Але не так - то легко виходить на практиц╕. На це витрачалися дн╕ та тижн╕.

На завад╕ розмови стоять ╕ вантаж на спин╕, ╕ вартовий, ╕ майстер, ╕ так дал╕. Але як не було важко, про те я виконував завдання, хоча ╕ не завжди в строк. Швидко, надто стр╕мко промайнуло коротке п╕вн╕чне л╕то.

Ми знаходились за 23 км в╕д полярного кола. Дн╕ весь час скорочувались. Сонце вже ран╕ше с╕дало за висок╕ Скандинавськ╕ гори. Пов╕тря стало вологим. Безперестанку с╕че густий, др╕бнесенький дощик. Знову вдень наш одяг промокав наскр╕зь, в╕рн╕ше, в першу чергу, шинел╕, як╕ додавали нам зайву вагу, а не комфортн╕сть. В бараках нестерпний холод. Люди так тремт╕ли, що зуб на зуб не попадав. Т╕снота. Н╕де розв╕сити шинель, щоби ╖╖ просушити. Грубка - румунка, горить ц╕лу н╕ч, але тепло трима╓ться т╕льки навколо не╖. З╕ щ╕лин п╕длоги свистить крижаний в╕тер.

Такого с╕рого, похмурого ранку в к╕нц╕ вересня 1944 року, почався рух н╕мецько╖ в╕йськово╖ техн╕ки повз таб╕р Бренхай. Безперервний, монотонний гул автомашин, тягач╕в, самох╕дних гармат н╕ на хвилину не вщухав на протяз╕ трьох д╕б. Це проходила одна ╕з найкраще укомплектованих н╕мецьких в╕йськових бригад. Вони рухались в Мо ╕ Рана. Наш╕ фашисти, що охороняли нас, рад╕ючи, говорили:

-- Через три дн╕ вони будуть в Фатерлянд╕. На Батьк╕вщин╕!

Глянеш - серце болить! Така гр╕зна техн╕ка руха╓ться днем, як у мирний час. На трет╕й веч╕р рух припинився. Ми в╕льно могли повертатися в таб╕р по зруйнованому шосе.

-- Нове та╓мне завдання Б╓ля╓ва

Через день п╕сля передислокац╕╖ н╕мецьких в╕йськових частин Б╓ля╓в викликав мене в майстерню ╕ пов╕домив:

-- Завтра п╕деш працювати в тунель! П╕сля веч╕рньо╖ перев╕рки обм╕ня╓ш шинель. Отрима╓ш довгу, не по росту, щоби вид╕лявся серед товариш╕в. Дал╕ слухай уважно:

-- В тунел╕, до вашо╖ бригади п╕д╕йде нев╕домий чолов╕к в пальто, з темно-коричневим портфелем в руц╕. В нього на руках будуть чорн╕ рукавички, як╕ будуть закочен╕ б╕лим хутром наверх. В╕н уважно оглядатиме ваше м╕сце роботи. Як ╕нженер, буде ц╕кавитись вашою роботою. Одночасно зверне увагу на руського в╕йськовополоненого, одягнутого в довгу не по росту шинель, радянського зразка.

-- Gute Arbeit? Du bist klein, ein vagen ist klein, - скаже в╕н звертаючись до тебе.

-- Гарна робота? Ти маленький, невиразний малий.

- Nein. Ich bin groß!

- Н╕! Я великий! - В╕дпов╕да╓ш ти.

- Нев╕домий чолов╕к зн╕ма╓ рукавичку, розмовля╓ з вартовим про те що в тунел╕ значно тепл╕ше, як на двор╕. Раптом в нього з рук вислизне рукавичка ╕ впаде просто перед тобою. Ти ╖╖ швидко п╕дн╕меш ╕ в╕ддаси ╖╖ йому в руки, й скажеш:

-- Гер ╕нженер, покурити. Раухен б╕тте!

-- В╕н витягне пачку сигарет ╕ дасть тоб╕ одну ╕з них. Олекса витяг пачку сигарет ╕ дав мен╕. Таку сигарету дасть тоб╕ той ╕нженер. Врахуй одне: ти цих сигарет не ма╓ш права вс╕х скурити, поки не викона╓ш завдання. Хто зна╓, коли в╕н прийде. Коли ти в╕зьмеш у нього сигарету, то швидко положи ╖╖ в праву кишеню шинел╕. Отримавши, швидко не прикурюй, не кури н╕ в якому раз╕. Закурюй т╕льки з ц╕╓╖ пачки. Ти сам зна╓ш, що в тебе буде багато охочих любител╕в покурити. ╤нженер витягне портсигар ╕ дасть ще к╕лька сигарет людям ╕з вашого гурту закурити. Напевне майстер дозволить перекурити, коли ╕нженер задоволений роботою ц╕╓╖ команди. ╤нженер буде непом╕тно стежитиме за тобою, за тво╖ми д╕ями. Чи не будеш ти сп╕шити з запаленням сигарети, та чи пом╕ня╓ш ти ╖╖ на ╕ншу з ╕ншо╖ кишен╕ шинел╕. То тод╕, коли ти все точн╕с╕нько викона╓ш, то в╕н буде впевнений, що натрапив на свою людину. Добре подумай ╕ запам'ятай. Якщо ти щось не зрозум╕в, то питай зараз.

Мен╕ повторення не потр╕бно було, я все зрозум╕в ╕ запам'ятав.

Я працював в╕д суботи до середи в тунел╕. А в середу о 12 годин╕ дня прийшов нев╕домий нам чолов╕к. Я виконав все точно, як мене ╕нструктував м╕й старший товариш - перекладач Б╓ля╓в.

-- Рад╕сн╕ новини

А ввечер╕ я прин╕с Олександру сигарету, яку я отримав в╕д нев╕домого мен╕ ╕нженера. Олександр швидко роз╕рвав ╖╖, витяг клаптик цигаркового паперу ╕ заглибився в читання написаного тексту.

Б╓ля╓в, прочитавши записку, митт╓во вигукнув:

-- Аm Freitag! Freiheit! Das Ende der Arbeit, das gut!

-- В п'ятницю! Свобода! К╕нець роботи, оце добре!

-- Завтра ти будеш працювати в таб╕рн╕й команд╕. Тод╕ там отрима╓ш наступне завдання.

В четвер я працював в таб╕рн╕й бригад╕. Ц╕лий день падав густий мокрий сн╕г. В╕н товстою ковдрою покрив крут╕ схили г╕р. Зима пов╕льно, але наполегливо спускалася з вершин г╕р все нижче ╕ нижче. Та в долин╕ мокрий сн╕г швидко танув.

П╕сля об╕дньо╖ перерви Олександр вийшов з кухн╕ до нашо╖ бригади. В той час ми р╕зали й кололи дрова.

-- Набери дров ╕ неси, - сказав в╕н мен╕.

Коли я набирав ╖х, в╕н сказав мен╕:

-- Завтра, в п╕вденн╕й сторон╕ табору будемо копати канаву, щоби з площ╕ ст╕кала вода.

-- Кидай дрова, пот╕м ╖х в╕днесеш. П╕демо ╕ я тоб╕ покажу, як вона буде проходити, - сказав Беляев.

В╕н в╕дв╕в мене в сторону ╕ продовжував:

-- Завтра, по сигналу - к╕нець роботи, наш╕ товариш╕ знищать вартових, переодягнуться в н╕мецьку форму ╕ поведуть людей в таб╕р, щоби негайно знищити н╕мецький караул табору. Як т╕льки п╕д╕йдуть перш╕ колони до вор╕т, ти негайно привернеш на себе увагу вартового на ц╕й веж╕. Наш╕ товариш╕ його знищать, - зак╕нчив Олександр.

Я н╕чого не знав про цю п╕дготовку. То схвильовано сказав:

-- А друга вежа? Там теж ╓ кулемет! А н╕мц╕ в Набволен, Заполярка, Мо ╕ Рана?

-- Це не твоя справа. Виступа╓мо ми не одн╕. Зв'язку м╕ж таборами не буде. Охорона табору п╕дтримки не буде мати н╕ зв╕дки, а ця вежа нам не заважа╓. З не╖ до вор╕т не видно. Х╕ба буде стр╕ляти по кухн╕. Хай стр╕ля╓. На той час там н╕кого не буде. Я п╕шов, в мене не ма╓ часу.

Олександр швидко п╕шов у барак. Я ж повернувся до товариш╕в по робот╕ рад╕сний, схвильований ╕ водночас трохи скривджений, за те що я про це взнаю в останню мить.

-- Що в╕н в╕д тебе хот╕в? Ми чули, що ми завтра будемо копати якусь канаву. Ти бачив те м╕сце? Важко буде копати? - запитували мене товариш╕.

-- Я думаю, що, мабуть ми не будемо копати. Бачиш, як похолодало? На трас╕ вже сто╖ть справжня Зима. На н╕ч буде мороз. Зв╕дки та вода в╕зьметься. Б╓ля╓в, гауптману ще н╕чого не говорив.

Я не мав охоти розмовляти. Мене мучила одна думка: як все робиться консп╕ративно в╕д сво╖х товариш╕в. Це через тих запроданц╕в - рогатик╕в, як╕ погодились до вступу до рос╕йсько╖ арм╕╖ генерала Власова, яку контролювали фашисти. Нав╕ть я, не остання людина в таб╕рн╕м п╕дп╕лл╕, до останнього не знав чим займалися т╕ люди, яких я виявляв п╕д час роботи ╕ сп╕лкування з ними, та яких я в╕дправляв до Олександра.

Зараз я теж не маю права розказати цим товаришам про те що ма╓ бути завтра ввечер╕. Може вони вс╕ сво╖, може вони могли б завтра допомогти мен╕ якнайкраще виконати завдання. Але як знати, чи не виявиться якась гадюка м╕ж ними ╕ наше повстання буде виявлено фашистами. Я не маю права ризикувати, та п╕дводити сво╖х товариш╕в по п╕дп╕ллю.

Вноч╕ був мороз, але зранку на двор╕ потепл╕ло, а п╕д веч╕р подув сильний, крижаний в╕тер. Могутн╕й холодний циклон охопив п╕вн╕чну Норвег╕ю. Густий сн╕г швидко застелив таб╕рну площу. П╕вн╕чна зима схопила у сво╖ об╕йми вс╕ низини, де були розташован╕ робоч╕ табори радянських в╕йськовополонених. Поривчастий п╕вн╕чно-сх╕дний в╕тер вихором прол╕тав м╕ж двома пасмами високих г╕р. Скрип╕ли висок╕ сосни, додолу гнулись тонк╕ горобини. Мокрий сн╕г швидко покрився льодовою скоринкою. Наступила справжня Зима. А мен╕ не спалося того незабутнього четверга. Мен╕ дуже хот╕лося розпов╕сти ╤вану про завдання, яке я отримав в╕д Олександра. Але наказ - ╓ наказ. Н╕кому - н╕ слова. Нарешт╕ сон здолав мене. Я впав в глибоке забуття.

10) Переполох в табор╕

Раптом б╕ля 6 годин ранку, сталася побудка вс╕х нас полонених по тривоз╕, та команда:

-- Швидко виходити шикуватись!

У мене тьохнуло серце. Чого це саме сьогодн╕ порушився розпорядок дня? Ми завжди вставали о 6 годин╕ ранку. Кер╕вники к╕мнат ╕ днювальн╕ йшли на кухню отримувати харч╕ на людей к╕мнат. Пот╕м ╖жу д╕лили м╕ж собою ╕ сн╕дали. О п╕в на 8 виходили шикуватись по робочих гуртах. А це раптом команда - шикуватись зараз. Але думати було н╕коли. Пол╕ца╖ виганяли нас - в'язн╕в з к╕мнат енерг╕йно п╕дштовхуючи на вих╕д, на вулицю. Ми вийшли.

Глянувши на таб╕рну площу, я остовп╕в. 27 знедолених людей нашого табору стояли вишикуван╕ в одну шеренгу. ╥хн╕ ноги були закован╕ одним ланцюгом. В той час в'язн╕ 20 к╕мнати, неподал╕к за табором, зак╕нчували копати довгу яму.

Н╕хто не м╕г зрозум╕ти, що трапилось. Дивлячись на приречену шеренгу полонених товариш╕в я вп╕знавав деяких з них, бо я в╕дправляв ╖х на перев╕рку до Саш╕ для п╕дп╕льно╖ роботи в табор╕. В╕д цього здригнулось мо╓ серце ╕ запаморочилось в голов╕. Мен╕ стало ясно: це т╕ люди, що мали сьогодн╕ п╕сля роботи зд╕йснювати напад на вартових солдат.

Як могла трапитись ця трагед╕я? Сьогодн╕ ввечер╕ вс╕ ми могли вже бути в╕льними п╕сля таб╕рного повстання. Я все думав ╕ не м╕г дати в╕дпов╕дь, як це так трапилось, що напередодн╕ повстання основних чинних людей повстання схопили й закували ╖х ноги одним ланцюгом. Вишикуван╕ люди табору стояли мовчки. Н╕мецький оф╕цер - гауптман, начальник табору вийшов в центр таб╕рно╖ площ╕. Тод╕ через перекладача в╕н оголосив нам таке:

-- Ц╕ б╕льшовики, комун╕сти, хот╕ли вас штовхнути на великий злочин проти Н╕меччини. Але знайшлися "чесн╕ люди", як╕ застерегли нас в╕д цього великого злочину.

-- Цих б╕льшовик╕в негайно розстр╕ляти!

Я уважно приглядався до приречених, але н╕ Олексанра, н╕ Михайла - слюсаря, серед них не було. Що трапилось ╕з ними? Де вони? Не в╕домо.

-- Schritt fЭr Schritt! - Кроком руш! - наказав гауптман.

╤ наших в╕рних товариш╕в повели з табору. ╥х повели б╕ля н╕мецьких барак╕в, повернули на п╕вденний - зах╕д, де росли тонк╕ горобини. Там н╕мецьк╕ солдати вишикували приречених на смерть, без суду ╕ сл╕дства, над щойно викопаною ямою. Все це нам добре було видно. Таб╕р ╕ його околиц╕ було досить осв╕тлен╕ потужними прожекторами.

Над ц╕╓ю св╕жою могилою ще парувала земля. Нам здавалося, що вона - земля огорта╓ сво╖х нещасних син╕в сво╖м теплом в╕д нещадного ворога.

-- Schießen! - Стр╕ляйте! - почули ми гучну команду гауптмана.

Гримнули постр╕ли н╕мецьких солдат╕в в ранков╕й тиш╕ п╕вн╕чно╖ Норвег╕╖. Жертви непочатого повстання якось незграбно падали в останн╓ ╖хн╓ м╕сце перебування на ц╕й далек╕й в╕д Батьк╕вщини земл╕. ╤ вони зникали з нашого зору, як у вулканов╕й безодн╕. ╥хн╓ пад╕ння перем╕шувалось ╕з важким стогоном, яке ми чули в ц╕й зимн╕й, ранков╕й тиш╕. Та й ще ц╕ товариш╕ перед постр╕лами починали сп╕вати п╕сню "╤нтернац╕онал". То до нас ще доносилася велична мелод╕я п╕сн╕ "╤нтернац╕онал". З наказу фашист╕в ╖х поранених ╕ вбитих прикидали землею товариш╕ ╕з 20 к╕мнати.

Земля ще довго стогнала ╕ плакала, кликала живих людей на допомогу. Та ми н╕чого не могли зробити. Бо нас, як т╕льки приречених повстанц╕в почали прикидати землею, позаганяли в к╕мнати пол╕ца╖.

П╕сля цього почався звичайний робочий день. Кер╕вники к╕мнат з днювальними п╕шли за ча╓м ╕ хл╕бом. В коридор╕ скр╕зь було чути схвильований шеп╕т полонених:

-- А де перекладач Олександр? Де слюсар Михайло?

Але н╕хто н╕чого не знав. Я звичайно здогадувався, за що 27 в╕йськовополонених нашого табору розстр╕ляли, але мовчав. Аж на робот╕ я взнав суть справи. З уст в'язня таб╕рно╖ команди, який жив у 20 к╕мнат╕ ми дов╕дались:

-- П╕сля того, як вивели тунельник╕в на роботу, у нашу к╕мнату заб╕г зондерфюрер з двома солдатами, озбро╓ними автоматами й тихо сказав:

-- Steh schnell auf! Der Tunnel stЭrzte ein. Швидко п╕д╕ймайтесь! В тунел╕ обвал. Буухх...

-- Nur leise. Lass den Rest schlafen. - ц╕ речення переводив нам один ╕з нас - нев╕льник╕в, який трохи розум╕в прост╕ н╕мецьк╕ команди, та ми й без нього зрозум╕ли слова - тунель ╕ буухх. Ми, тихо вийшли з барака. Нас вишикували в колону, а в'язн╕в з 19 к╕мнати в другу колону. Тут я згадав, що Олександр перев╕в в 19 к╕мнату тих товариш╕в, що я до нього в╕дправляв для перев╕рки й перев╕рених ним.

-- Н╕мецьк╕ солдати були дуже схвильован╕. Вони ходили кругом нас тримаючи автомати на грудях. Через к╕лька тривожних хвилин н╕мц╕ винесли оберемок нож╕в. Я злякався. Але нас вивели з табору, дали кирки й лопати. Повели за н╕мецький барак копати яму, - зак╕нчив свою розпов╕дь товариш ╕з 20 к╕мнати.

К╕нець трагед╕╖ ми бачили вс╕. Михайла - слюсаря н╕мц╕ розстр╕ляли п╕сля катувань на другий день. А таб╕рного перекладача Олександра Беля╓ва, фашисти катували три дн╕. Важко пошкодили йому череп голови. То в╕н пов╕сився в карцер╕, на сво╖й б╕лизн╕, де його тримали.

Я й дал╕ працював в таб╕рн╕й бригад╕. По розбитому шосе знову рухались н╕мецьк╕ в╕йськов╕ частини. Солдати порались б╕ля перевантажених машин, тягнучи на буксир╕ машину машиною. Пошкоджен╕ машини просто в╕дтягували в сторону, щоби вони не заважали рухатись ╕ншим машинам.

-- Жовтень 1944 року, я знову працюю в тунел╕

Жовтень 1944 року. До нас знову зав╕тали "рогатики" ╕з РВА - рос╕йсько╖ визвольно╖ арм╕╖ генерала Власова. На той час ми вже були в табор╕ "Абеель". А в нашому табор╕ "Бренхай" в наших бараках розм╕щались н╕мецьк╕ солдати, як╕ рухались в м╕сто Мо ╕ Рана. За дек╕лька дн╕в ц╕ зрадники - "рогатики" ще навербували до сво╖х лав 14 легкодухих в╕йськовополонених у РВА. Цих полонених трохи можна було зрозум╕ти через дуже важк╕ умови життя - важка, рабська робота, холод, голод, й без медичного обслуговування. Та поки ╖х оф╕ц╕йно не оформили, то ╖м видавали лише лишн╕й черпак супу ╕ трохи легшу роботу в табор╕, чи десь на склад╕, чи в погреб╕. То начальник табору - гауптман наказав залишити цих зрадник╕в працювати в табор╕, в таб╕рн╕й бригад╕.

То я знову потрапив працювати в тунель.

А в к╕нц╕ жовтня 1944 року фашисти обр╕зали харчовий пайок наполовину. В╕н становив на добу: 200 г хл╕ба, л╕тр ледь солодкого чаю, ложка капусти, або ложка рибно╖ к╕льки й все. А тут п╕вн╕ч ╕ недалеко в╕д Полярного Кола, ще й рано почалась Зима.

В тунел╕ широка мотика, або сапа, лопата, кирка, важкий молот, дерев'яна вагонетка - це наш╕ основн╕ ╕нструменти для подолання важко╖ с╕ро╖ породи.

Високий, холодний тунель в якому непроглядн╕ порохи ╕ ╖дкий дим, та в добавок - нестерпний гурк╕т бурильних молотк╕в - все це на нашому робочому м╕сц╕. В╕д всього цього у нас - робочих нестерпна спрага, а фашисти не дають н╕ напитись, н╕ прополоскати горло. Майстер, через 3 чи 5 хвилин, вб╕га╓ в тунель ╕ б'╓, штовха╓ слабих в`язн╕в. Т╕ - падають на гостре кам╕ння. Ми - радянськ╕ в╕йськовополонен╕ - знедолен╕, були так╕ виснажен╕ пост╕йним голодом, холодом, димом, порохами, та непосильною важкою працею, що не могли п╕дняти 20 кг каменюку. Так я працював в тому тунел╕ понад м╕сяць. За той час я дуже ослаб ╕ насилу виходив на трасу.

-- К╕нець 1944 р. нове нещастя - я в рев╕р╕ - санчаст╕.

Одного дня, наприк╕нц╕ 1944 року з╕ мною трапилось нове нещастя. В нас чомусь не працювала п╕д╕ймальна леб╕дка. То майстер давав кожному ╕з нас на плеч╕ по ящику з толом - вибух╕вкою для переноски ╖х в тунель. Я ледве дон╕с той злий - важкий ящик до другого повороту дороги, та на п╕вдороз╕ в╕н з╕рвався з мо╖х плечей. Я не мав сили щоби втримати його. Наск╕льки я був ослаблений. Ящик впавши на каменисту дорогу розбився ╕ куски толу покотилися вниз, по мерзлому сн╕гу. За це на мене накинулись фашисти - н╕мц╕, вартов╕ солдати та дуже побили й руками, ╕ ногами, та прикладами збро╖, поки сам╕ в╕д цього не стомились. То я ледве очухався в╕д тих побо╖в ╕ прийшов на робоче м╕сце. Там товариш╕, як могли п╕дтримували мене ╕ привели назад в таб╕р поп╕д руки в барак. Скал╕чене т╕ло вило в╕д болю разом з╕ мною ╕ я провалився у сон. А вранц╕ я не зм╕г п╕днятися з дерев'яних нар ╕ мене в╕днесли в рев╕р - медицино - сан╕тарний в╕дд╕л. Туди л╕кар - фашист приходив т╕льки вранц╕ на огляд хворих людей. В╕н м╕ряв температуру у кожного ╕з нас ╕ якщо в когось вона була п╕двищена, в╕дправляв в окремий, в╕ддалений барак, зв╕дки н╕хто назад вже не повертався. Ран╕ше, перебування в рев╕р╕ було р╕внозначне смерт╕. Тепер фашисти так обр╕зали харчовий пайок, що давали ╖сти однаково, що робочим, то ╕ хворим. В рев╕р╕ я лежав ╕ мен╕ приносили товариш╕ мою порц╕ю харч╕в на нари. Через тиждень я став п╕дводитись на ноги ╕ я часто ранком розмовляв ╕з л╕карем. В мене на той час був вже добрий запас н╕мецьких сл╕в.

-- Mein Bein schmerzt. Ich kann weder stehen noch gehen.

-- В мене болить нога. Я не можу н╕ стояти, н╕ ходити, - скаржився я йому.

-- Was kann ich tun? Ich bekomme keine Medizin fЭr dich. Er lЭgt. Es ist mir egal, wo du bist, ob in einem Tunnel oder einer Kaserne.

-- А я що можу зробити? Л╕к╕в мен╕ на вас не видають. Лежи. Мен╕ все одно де ти будеш, чи в тунел╕, чи в барац╕, - байдуже в╕дпов╕дав мен╕ л╕кар.

Так в╕н протримав мене десь три м╕сяц╕ в рев╕р╕. За цей час, б╕льше сотн╕ хворих полонених з опухлими ногами положили в рев╕р.

-- К╕нець лютого 1945 р. пом╕ч нового таб╕рного перекладача ╕ праця на склад╕

Десь в к╕нц╕ лютого 1945 року л╕кар виписав мене з рев╕ра. Я потрапив на роботу в л╕сову бригаду. На той час н╕мц╕ пригнали 80 здорових в'язн╕в з Мо ╕ Рану, як╕ там працювали в порту, на перевантаженн╕ харчових вантаж╕в. Через тиждень до мене п╕д╕йшов новий перекладач табору. З ним я мав розмову, коли мен╕ приходилося працювати в його команд╕.

-- Як живеш, земляк? Вп╕зна╓ш мене? - запитав в╕н.

-- Живу, як горох при дороз╕ в засушливий р╕к, аби св╕т не без мене, - в╕дпов╕в я йому.

-- Не падай духом! Дай я запишу тв╕й особистий номер. Може я тоб╕ якимось чином допоможу, - сказав перекладач на прощання мен╕.

Записавши м╕й таб╕рний номер, в╕н п╕шов десь по сво╖х справах.

Я ж ц╕лий веч╕р думав: виходить в╕н мене прим╕тив. Може в╕н про мене все зна╓, що я був членом таб╕рного п╕дп╕лля. Бо ж ми з ним розмовляли, та в╕н не п╕д╕йшов мен╕ з╕ сво╖ми поглядами на життя при радянськ╕й влад╕. То може в╕н хоче в╕ддати мене в лапи фашист╕в.

Пройшов день, два... Я працював нормально ╕ мене н╕хто не турбував. Команда добровольц╕в у РВА генерала Власова ╕з 14 ос╕б працювала в Бренха╖, на в╕йськовому склад╕. Один ╕з них захвор╕в.

Тод╕ новий перекладач направив мене на м╕сце цього хворого, в ╖хню бригаду. Ранком наша бригада п╕шла в Бренхай. Крок за кроком ╕ ми - гурт майбутн╕х рос╕йських влас╕вц╕в РВА, ╕ я непом╕тно зайшли в Бренхай. Нас в╕в н╕мецький солдат з╕ збро╓ю.

В сторон╕ в╕д дороги, п╕д високою горою стояв недавно збудований польовий склад. При вход╕ на територ╕ю складу нас зустр╕в молодий н╕мець одягнутий в цив╕льний одяг.

-- Мабуть, ╕нтендант, - подумав я.

Н╕мець прив╕тався з вартовим солдатом ╕ запитав нашу бригаду:

-- Wo ist mein эbersetzer und Koch? - Де м╕й перекладач ╕ кухар?

Я швидко зрозум╕в його запитання, то ч╕тко вийшов вперед ╕ сказав по н╕мецьки:

-- - Der Koch ist im Lager geblieben, er ist krank, ich bin fЭr ihn.

-- Кухар залишився в табор╕, в╕н хворий, я за нього.

-- Gut! Komm mit mir ins Lagerhaus. - Добре! ╤ди з╕ мною на склад, - сказав мен╕ завскладу ╕ п╕шов в прим╕щення складу.

Там в╕н розказав мен╕ що треба сьогодн╕ зробити наш╕й бригад╕ на склад╕. Я вийшов з╕ складу ╕ пояснив сво╖м супутникам ╕з табору:

-- Н╕мець хоче щоби ви сьогодн╕ поскладали м╕шки в штабеля.

-- ╥х там ╓ дек╕лька сотень - з в╕всом, макаронами, крупою ╕ цукром. Все це треба посортувати, бо н╕мц╕, як╕ вноч╕ привезли вантаж, звалили його хаосом ╕ п╕шли спати.

Через дек╕лька хвилин н╕мець - ╕нтендант покликав мене на кухню.

-- Machen Sie ein Feuer im Ofen, spЭlen Sie das Geschirr ab, kochen Sie das Abendessen fЭr zwei Personen, fЭr mich und den Wachmann. Hier sind die notwendigen Produkte.

-- Розпали вогонь в плит╕, помий посуд, звари об╕д на двох, на мене ╕ вартового. Ось там необх╕дн╕ продукти, - наказав в╕н ╕ показав рукою мен╕, де вони знаходились.

Все це легко було зробити, ╕ я не затратив на це багато часу - швидко впорався з роботою. Я з'╖в залишки вчорашньо╖ ╖ж╕, яка залишилась на кухн╕ ╕ помив на кухн╕ посуду, нагр╕вши води. Та сво╖м супутникам по бригад╕ я н╕чого не вин╕с, хоча ╕ м╕г.

Я не думав тут довго працювати, вважаючи що коли вил╕ку╓ться хворий доброволець у РВА генерала Власова, то в╕н може мене скинути з ц╕╓╖ почесно╖ посади кухара. ╤ я знову можу попасти в л╕сову бригаду чи в ╕ншу. Я дуже ненавид╕в цих - добровольц╕в, "рогатик╕в", як ╖х зневажливо називали ╕нш╕ в╕йськовополонен╕.

Б╕ля полудня вийшов з╕ сво╓╖ к╕мнати завскладу - ╕нтендант, на кухню. В мене вже вс╕ страви були готов╕ на об╕д.

Н╕мц╕ пооб╕дали й завскладу сказав мен╕:

-- Lassen Sie uns jetzt ЭberprЭfen, was die Arbeiter dort getan haben.

-- Зараз п╕демо перев╕римо, що там зробили робоч╕.

Я вир╕шив притиснути цих добровольц╕в у РВА генерала Власова. То р╕шив доказати ╖м, що н╕мц╕ в╕дносяться до них зневажливо ╕ з насм╕шкою дивляться на них. Зайшли в склад. Проходячи складом, я пояснював ╕нтенданту св╕й план наведення порядку в ньому.

-- Diese Reihe von Taschen sollte nach oben geworfen werden. Und auch von dieser Seite mЭssen Sie zwei Reihen nehmen. Wenn das Auto ankommt, ist es einfacher zu fahren.

-- Цей ряд м╕шк╕в треба викинути наверх. А з ц╕╓╖ сторони теж треба забрати два ряди. Коли при╖де машина, то ╖й легше буде п╕д'╖хати.

╤нтендант з╕ мною погодився. Я пот╕м пояснив цим добровольцям, чого вимага╓ в╕д них завскладу:

-- ╤нтендант вами не задоволений. Треба заново перекласти оц╕ й оц╕ ряди, ╕ викинути наверх м╕шки. Це все треба швидко зробити.

-- Я перекладав хл╕б з ящика в ящик, в╕дбираючи з╕псований. До об╕дньо╖ перерви в╕д╕брав 8 хл╕бин. ╤нтендант в╕ддав його нам. Припала хл╕бина на двох. Мен╕ досталася майже ц╕ла.

Мо╖ супутники почали кричати, та лаятись ╕з за цього. ╤з-за мо╓╖ хл╕бини.

-- Ви не хочете добросов╕сно працювати на Н╕меччину! ╤нтендант допов╕сть про це гауптману, прис╕к я ╖хню лайку.

-- Тод╕ вони прикусили сво╖ язики, але зата╖ли на мене свою злобу. Та радились пошепки, як мене позбутись. Щоб не н╕мецький вартовий, то вони б мене тут ╕ пок╕нчили. Я ╖в хл╕б ╕ думав: як мен╕ тут краще пристосуватись, щоби викурити цих вгодованих пройдисв╕т╕в в тунель, а на ╖хн╓ м╕сце взяти хворих людей. П╕сля об╕ду, впоравшись на кухн╕, я п╕шов заготовляти хворосту на м╕тлу. А мо╖ супутники по бригад╕, зам╕сть в╕дпочинку, складали м╕шки, викидаючи ╖х на 2 метрову висоту. Незабаром при╖хала вантажна машина повна р╕зних продукт╕в. Розлючен╕ на мене добровольц╕ у РВА брали м╕шки поперед себе ╕ заносили в склад. В мене не вистачало сили нав╕ть на плеч╕ взяти 50 кг м╕шок. Але в мене була робота на кухн╕. Впоравшись на кухн╕, де я нав╕в ч╕ткий, ╕деальний порядок, я взявся зак╕нчувати м╕тлу.

-- Feierabend! "Ende der Arbeit". Sie werden morgen den Besen fertig stellen.

-- К╕нець роботи, - сказав завскладу, - завтра зак╕нчиш робити м╕тлу.

-- Ich kann morgen nicht hier sein, wenn der Patient den Bezirk verlДsst, werde ich zu meinem Team gehen.

-- Я завтра можу тут не бути, якщо вийде з рев╕ру хворий, то я п╕ду у свою команду, - в╕дпов╕в я по-н╕мецьки ╕нтенданту.

-- Ich brauche dich hier. Wir werden DachbЖden fЭr Autoreparaturen bauen. Heute werde ich die Wachen bitten, den Hauptmann zu bitten, fЭr mich zu arbeiten.

-- Ти мен╕ тут потр╕бний. Будемо будувати п╕ддашок для ремонту машин. Я сьогодн╕ передам вартовим прохання до гауптмана, щоби ти працював у мене, - сказав ╕нтендант.

Наступного дня хворий доброволець вийшов з рев╕ру на роботу. Таким чином нас стало 15 ос╕б - повна команда. По дороз╕ на роботу в Бренхай, виписаний ╕з рев╕ру доброволець всю дорогу гарчав ╕ гавкав на мене, ╕ на сво╖х сп╕льник╕в:

-- Я повинен бути на кухн╕! Я доброволець! Як ╕ чого ви допустили б╕льшовика на кухню! Я допов╕м гауптману, завтра його виженуть з нашо╖ команди.

-- Мене теж послав сюди гауптман, як фах╕вця, будувати гараж для машин. А там буде видно, хто кого, - не здавався я.

Коли ми прийшли на роботу, доброволець звернувся до ╕нтенданта:

-- Das Kommunist! Warum arbeitet KЭche? Platz und ich arbeiten.

-- Це комун╕ст! Чого це в╕н працю╓ на кухн╕. Це мо╓ м╕сце, ╕ я там повинен працювати.

Але в╕н дуже погано говорив по - н╕мецьки. ╤ в╕н знав дуже малий запас н╕мецьких сл╕в. То й сказав всього пару сл╕в по - н╕мецьки.

-- Was ist passiert? Was will er von dir?-

-- Що трапилось? Чого в╕н хоче в╕д тебе? - запитав у мене ╕нтендант.

-- Er ist krank - ein Epileptiker, es geht ihm nicht gut in seinem Kopf.

-- В╕н хворий - еп╕лептик, в нього не все добре в голов╕, - пояснив я ╕нтенданту.

Але той не поступався ╕ не т╕льки словами доказував свою правоту, а й жестами показував н╕мцев╕, що нас треба пом╕няти м╕сцями.

-- Was will er von dir? - Чого в╕н хоче в╕д тебе? - знову запитав мене н╕мець.

-- Er ist Freiwilliger in der RVA von General Vlasov und mЖchte hier Senior und эbersetzer werden. Und er nennt mich Kommunist, weil ich mich nicht freiwillig fЭr die RVA von General Vlasov gemeldet habe.

-- В╕н доброволець у РВА генерала Власова ╕ хоче бути тут старшим ╕ перекладачем. А мене назива╓ комун╕стом за те, що я не вступив добровольцем у РВА генерала Власова.

╤нтендант засм╕явся, махнув рукою добровольцю, ╕ добавив:

-- Gut. Arbeit!

-- Добре. Працюй! - ╤ пов╕льно направився на склад, махнувши мен╕ рукою, щоби я йшов за ним.

Так я й дал╕ працював кухарем ╕ перекладачем на склад╕ в Бренхай╖.

Йшов вже другий м╕сяць весни 1945 року. М╕нялися дн╕, м╕нялися тижн╕, м╕нялися вартов╕. Т╕льки не м╕нявся гурт зрадник╕в радянсько╖ влади - добровольц╕в у РВА. Нарешт╕ до нашого гурту приставили нового вартового солдата - чеха по нац╕ональност╕. В╕н взнав, що цей гурт - це добровольц╕ у РВА. Спочатку в╕н просто см╕явся з них, а пот╕м почав ганяти до роботи ц╕лий день, не даючи ╖м н╕ покурити, н╕ в╕дпочити.

-- Роби добже, притко! Лусь! Давай!

Завскладу мовчав, дивився ╕ см╕явся. А коли той кудись в╕дходив, чех кричав ╖м:

-- Вуйна (в╕йна) фербай! Шваби капут! Русь глупи!

Одного вечора, п╕д к╕нець уже роботи, я попросив ╕нтенданта взяти в таб╕р для товариш╕в розсипан╕ продукти, як╕ ми позам╕тали в склад╕. Вартовий чех охоче п╕дтримав мо╓ прохання. Н╕мець дозволив, давши в╕д себе вартовому записку, щоби караульн╕ солдати на воротах не мали до мене претенз╕й. Я без перешкод прин╕с у таб╕р невеликий пакунок. По к╕лограму харч╕в в╕ддав двом товаришам по нарах. Половину залишив п╕д ╖хню охорону ╕ п╕шов шукати ╤вана, якого не бачив понад 4 м╕сяц╕. Я об╕йшов вс╕ бараки, але н╕де ╤вана не знайшов.

-- Мабуть, ╤ван в рев╕р╕. Але сторонн╕м в рев╕р нелегко попасти. Понад три м╕сяц╕ я лежав в рев╕р╕, та ╤ван н╕ разу мене не нав╕дав. А може ╤ван в тунел╕ працю╓? - думав я ╕ повернувся у св╕й барак.

Я в╕ддав решту харч╕в сво╖м сус╕дам. Там було: верм╕шель, горох, крупа, овес, макарони, цукор, мука, але все зм╕шане з╕ см╕ттям. Та для голодних людей - це був неоц╕нимий подарунок.

14) Весна 1945 р. Г╕тлер зник. Перемога. Пом╕ч норвежцю. Свобода.

Пройшло вже немало часу на нов╕й робот╕ на склад╕. Я вже ц╕лком на н╕й осво╖вся, добре вивчив свого начальника - ╕нтенданта. Упевнившись, що в╕н зневажливо в╕дноситься до добровольц╕в у РВА, я якось нарешт╕ запитав його:

-- Wo ist jetzt die Front? - Де зараз проходить фронт?

╤нтендант довго мовчав. Пот╕м п╕дняв вертикально палець л╕во╖ руки, а вказ╕вним пальцем право╖ руки обв╕в кругом нього коло. Та ще правим пальцем указав на л╕вий палець ╕ сказав одне слово: Берл╕н! Н╕мець пильно подивився на мене ╕ важкими кроками подався у свою к╕мнату. Я мовчки витримав його погляд без емоц╕й.

Але в мене серце рад╕сно забилось: наш╕ радянськ╕ в╕йська сам╕, чи з союзниками оточують фашистське л╕гво. Ввечер╕ розпов╕м сво╖м товаришам по нарах рад╕сну новину. На той час понад 100 людей лежали в рев╕р╕. Вони були виснажен╕ голодом ╕ важкою працею з опухлими ногами, ледь жив╕. На ранок рад╕сна зв╕стка про оточений Берл╕н, яку я ввечер╕ розказав сус╕дам по нарах, за н╕ч облет╕ла таб╕р ╕ на ранок проникла в рев╕р. Вона п╕дняла житт╓вий дух знедолених, замучених важкою працею, голодом ╕ холодом. Радост╕ у вс╕х в'язн╕в не було меж в╕д того, що фашизму швидко прийде к╕нець. Розцв╕ла в╕ра в нашу перемогу над жорстоким ворогом нашо╖ могутньо╖ радянсько╖ арм╕╖, а над╕я на наше швидке визволення ╕з полону п╕днялася вище сонця ╕ з╕гр╕вала душ╕, л╕пше н╕ж л╕тн╓ сонце т╕ло. В╕ра ╕ над╕я будили життя в кожному виснаженому орган╕зм╕. Ми жили наперек╕р фашистським катам ╕ ╖м пом╕чникам.

На другий день, на робот╕ м╕й кер╕вник - н╕мець сказав мен╕ зранку:

-- Morgen frЭh werden wir mit dem Bau einer Federung fЭr Autoreparaturen beginnen.

-- Завтра зранку зачнемо будувати п╕дв╕с для ремонту автомашин.

-- Es ist notwendig, aus dem Lager der Bauexperten zu nehmen und sie in den Tunnel zu schicken.

-- Треба взяти з табору буд╕вельних фах╕вц╕в, а цих в╕дправити в тунель, - п╕дказав ╕нтенданту вартовий - чех.

-- Нарешт╕ мен╕, при допомоз╕ цього вартового - чеха, вдалося викурити цих добровольц╕в у РВА генерала Власова на роботу в тунель. Завтра тут працюватимуть мо╖ товариш╕. Я працюватиму з ними. Робота не дуже важка, але потр╕бно мати здоров╕ ноги. Треба буде обшивати ст╕ни дошками, накривати верх. На це потр╕бно не менше 4 ос╕б. Цю роботу виконуватимуть сильн╕ш╕, а друз╕, з опухлими ногами, допомагатимуть на земл╕. Якщо буд╕вельний матер╕ал не п╕двезуть, будемо працювати на склад╕, - м╕ркував я соб╕ про наступну роботу.

Вноч╕, та ранком добряче вирувала сильна хуртовина - сн╕гопад з в╕тром. Майже десять робочих бригад гребли лопатами сн╕г - очищали в╕д нього про╖жджу частину шосе, але це мало що допомагало. На ранок все одно все було занесено сн╕гом. Я й мо╖ товариш╕ ледве д╕бралися до Бренхая. В першу чергу гурт в'язн╕в очистив в╕д сн╕гу площадку перед складом. ╤ т╕льки п╕сля цього зайшли на склад. Тут вони побачили велик╕ запаси продукт╕в...

Чех - вартовий солдат сид╕в на ящику ╕ здивованими очима дивився, як голодн╕ люди ╖ли сух╕ макаронн╕ вироби. А на двор╕ зав╕рюха робила свою буденну справу. Нарешт╕ вийшов завскладу ╕ сказав:

-- Heute wird es keinen Transport mit Baumaterialien geben. Wir arbeiten als Teil.

-- Сьогодн╕ транспорту з буд╕вельними матер╕алами не буде. Працю╓мо в склад╕.

╤ так в повсякчасних клопотах ╕ робот╕ пройшов кв╕тень м╕сяць 1945 року. Наступив травень. Неймов╕рно швидко зб╕льшувалися денн╕ часи, та коротшали н╕чн╕ сут╕нки. По - весняному пригр╕вало сонечко, лунав сп╕в птах╕в.

-- травня 1945 року, п╕д веч╕р, я запитав ╕нтенданта:

-- Und wo ist jetzt die Front? - А де зараз проходить фронт?

-- Ich weiß nicht! - Не знаю! - якось тихо ╕ важко промовив в╕н.

╤ б╕льше н╕ слова. Тод╕ н╕мець пов╕льно повернувся кругом ╕ п╕шов у свою к╕мнату. А ввечер╕, коли ми вже збиралися йти назад в таб╕р, завскладу сказав:

-- Ab heute werden wir hier nicht mehr arbeiten. Das Lager schließt.

-- В╕д сьогодн╕ тут б╕льше працювати не будемо. Склад закрива╓ться.

-- Hitler weiß nicht wo! Г╕тлер нев╕домо де, - пояснив в╕н вартовому солдату.

На ранок весь таб╕р облет╕ла зв╕стка: - Г╕тлер зник!

Нав╕ть в рев╕р╕ хвор╕ люди, почувши останн╕ новини, повиходили з бараку на св╕же пов╕тря. Вони п╕дставляли бл╕д╕ лиця ╕ в╕дкрит╕ частини т╕ла першим променям ласкавого сонця.

Г╕тлер зник. Склад продовольчих товар╕в закрили, а нас н╕мц╕, як водили, так ╕ водять п╕д дулами збро╖ на роботу. Ми очищали в╕д сн╕гу шосе.

╤ ось, нарешт╕ 9 травня 1945 року, ми - наш гурт, йшли на роботу. Повз нас йшов гурт н╕мецьких солдат╕в, що направлявся на п╕вдень, який в╕в н╕мецький унтер-оф╕цер.

-- "Hast du ihnen gesagt, dass der Krieg vorbei ist?"

-- Ви ╖м сказали, що в╕йна ск╕нчилась? - звернувся в╕н до нашого вартового солдата.

-- Nein, wir wissen noch nichts!

-- Н╕, ми ще н╕чого не зна╓мо, - в╕дпов╕в наш вартовий.

-- Ales, kaput! - Все, к╕нець!

Я переклав товаришам суть розмови м╕ж н╕мцями. А через 200 метр╕в, ми вс╕ пом╕тили на даху хати норвежця нац╕ональний прапор Норвег╕╖, який ран╕ше н╕ разу тут не розв╕вався. Це було червоне полотнище з б╕ло - блакитним хрестом.

Господар дому вийшов нам на зустр╕ч. Прив╕тавшись з нами, в╕н урочисто сказав:

-- Der Krieg ist vorbei! Russen, Deutsche, Norweger - Kameraden.

-- В╕йна ск╕нчилась! Руськ╕, н╕мц╕, норвежц╕ - камради.

Вартовий вв╕ткнув гвинт╕вку багнетом в землю. Норвежець плутаючи н╕мецьк╕ слова з норвезькими запрошував чомусь нас на його присадибну д╕лянку. Лаг╕дно звертаючись до нас в╕н сказав:

-- Розкидайте мен╕ ц╕ купи гною, бо за н╕ч в╕н замерзне. Господиня за цей час приготовить вам сн╕данок.

Люди, побачивши купи гною на город╕, зразу ж зрозум╕ли, чого хоче норвежець. Та ще коли я переклав ╕ добавив про те що поки ми будемо працювати, то за цей час нам господарка приготовить сн╕данок, люди кинулись до вил ╕ почали його розкидати. Ми швидко розкидали той гн╕й, м╕няючи один одного, бо вил було обмаль.

Прийшовши на ок╕л господаря, ми стали перекурювати цю справу. А через деякий час норвежець покликав нас в хату. Ми розм╕стились на дерев'яних лавах ╕ ст╕льцях за великим столом. Господиня поставила на ст╕л дв╕ велик╕ миски картопл╕, зварено╖ в мундирах ╕ багато р╕зно╖ риби. Господар в╕дкоркував л╕трову пляшку вина ╕ розлив пор╕вну вс╕м в р╕зну посуду. В╕н взяв свою чарку ╕ сказав:

-- FЭr unseren Sieg! - За нашу перемогу!

Я переклав друзям те, що в╕н сказав. Ми вс╕ п╕двелись рад╕сн╕, та схвильован╕.

Наш вартовий пов╕льно п╕дв╕вся останн╕м.

-- Es lebe Frieden, GlЭck und Freundschaft zwischen Nationen!

-- Хай живе мир, щастя ╕ дружба м╕ж народами! - голосно проголосив норвежець.

Я переклав його заклик сво╖м товаришам. Вартовий схилив голову ╕ мовчав. Мабуть, йому було соромно за свою кра╖ну. Ми, по╖вши те, що нам виставили за нашу роботу прив╕тлив╕ господар╕, вийшли ╕з хати й попрощались ╕з ними. П╕сля цього ми знову з╕брались в гурт ╕ п╕шли назад в таб╕р. В цей час сюди повертались ╕нш╕ гурти людей. Робота скр╕зь припинилась. Нарешт╕ упав ненависний г╕тлер╕вський режим в далек╕й п╕вн╕чн╕й кра╖н╕ Норвег╕я. П╕сля повернення вс╕х гурт╕в з роботи в таб╕р, нас вс╕х, хто м╕г стояти на ногах, вишикували на таб╕рн╕й площ╕. Сюди прийшов сам начальник табору, н╕мецький оф╕цер - гауптман, який спок╕йно оголосив:

-- Der Krieg ist vorbei! Sie kЖnnen in Ihre LДnder zurЭckkehren!

-- В╕йна зак╕нчилась! Можете повертатись до сво╖х кра╖н!

П╕сля ц╕╓╖ промови в╕н опустив голову вниз, чого ран╕ше не робив ╕ пов╕льно вийшов з табору. За ним п╕шли солдати, як╕ були з ним. Але на вежах вартов╕ солдати ще залишились. Ми загуд╕ли, як розсерджений вулик бдж╕л. Наш╕ ряди зм╕шались. Ми були безм╕рно рад╕сн╕ й схвильован╕.

Але на ранок, нас вс╕х як ╕ кожний ранок п╕дняли, та повели гуртами в л╕с на загот╕влю дров. Той же розпорядок дня, правда з б╕льшими перервами - перекурами, та без крику вартових, чи ╖х побо╖в. Так було 10, 11 ╕ нав╕ть 12 травня.

Та вдень 12 травня 1945 року в наш таб╕р при╖хали англ╕йськ╕ солдати, та норвезька пол╕ц╕я. Вони вишикували вс╕х н╕мецьких солдат╕в ╕ оф╕цер╕в, та обеззбро╖ли ╖х. Нам видали належну, н╕мецьку, стр╕лецьку зброю на взвод солдат ╕з нас, то ми так ╕ охороняли сам╕ себе. Бо були вже випадки, коли запекл╕ фашисти, з в╕йськ СС, як╕ не змирилися з кап╕туляц╕╓ю Н╕меччини, вноч╕ нападали на колишн╕й таб╕р в'язн╕в ╕ розстр╕лювали неозбро╓них людей. Н╕мецьк╕ солдати говорили, що кер╕вник в╕йськ СС - Г╕млер, зам╕сник Г╕тлера не п╕дписав кап╕туляц╕╖, як Вермахт, тому ц╕ в╕йська продовжували в╕йськов╕ д╕╖.

Ми, того ж дня прор╕зали в трьох м╕сцях огорожу табору, щоби встановити ще тро╓ вор╕т, як╕ лише на н╕ч закривались.

Нарешт╕ ми стали в╕льн╕! Ми стали просто в╕льн╕ люди! Свобода!

Норвезьк╕ риболови, повертаючись з г╕р, де вони в високог╕рних озерах ловили рибу на приготування високояк╕сних оселедц╕в, взнали, що в╕йна ск╕нчилась. Тод╕ проходячи, чи про╖жджаючи повз наш таб╕р, вони угощали нас сво╖м уловом риби. Норвежц╕ виявляли до нас велику симпат╕ю ╕ сол╕дарн╕сть. Вони дали нашим музикантам сво╖ акордеони, то наш╕ гармон╕сти легко справились з цим музичним ╕нструментом. Рад╕сн╕ мелод╕╖ полинули по долин╕, аж до засн╕жених г╕р. Та на жаль н╕хто ╕з нас не м╕г танцювати, бо ще не могли, оск╕льки працювали майже до останн╕х годин, а харчовий пайок був надто скудним. Колишн╕ пол╕ца╖ стояли гуртом осторонь ╕ мовчки дивились на це.

Нарешт╕ для нас ск╕нчився голод, холод ╕ важка праця в тунел╕, де карб╕дний дим з порохами г╕рсько╖ породи роз'╖дав леген╕ полонених. А стук╕т, гул ╕ в╕брац╕я в╕дб╕йних молотк╕в шк╕дливо впливали на голодн╕ ╕ заморен╕ орган╕зми людей. Кожний м╕сяць з десяток в середньому людей ця важка праця в╕дбраковувала ╕ вони гинули в чуж╕й, холодн╕й кра╖н╕ окупован╕й фашистами. Десь через 10 чи 12 дн╕в п╕сля при╖зду англ╕йц╕в ╕ норвезько╖ пол╕ц╕╖, за нами при╖хали вантажн╕ машини, як╕ в╕двезли нас в Мо ╕ Рана. Та за цей короткий час ми втратили ще 11 товариш╕в по - нещастю. Н╕ кращ╕ повноц╕нн╕ харч╕, н╕ медична допомога норвезьких л╕кар╕в не змогли врятувати до краю виснажен╕ орган╕зми людей. Понад 150 н╕мих св╕дк╕в каторжно╖ роботи полонених лежать неподал╕к Бренхая, в далек╕й Норвег╕╖. Ми, на м╕сц╕ ╖х поховань насипали ╖м св╕ж╕, достойн╕ могили. Бо ж ╖х - померлих ран╕ше скидали в землян╕ транше╖ й насп╕х прикидали ╜рунтом. Норвежц╕ пооб╕цяли на м╕сц╕ цих поховань збудувати ╖м пам'ятники. Вони на прощання нам говорили:

-- Ви нам залишили ╕сторичн╕ пам'ятники. Зал╕знична кол╕я ╕ сухопутний шлях, побудован╕ вами, всипан╕ костями ваших товариш╕в. По зал╕зничн╕й кол╕╖ 21 травня пройшов перший по╖зд в╕д Мо ╕ Рана до Заполярки (це вже територ╕я СРСР). Це пройшло т╕льки завдяки ваш╕й робот╕. Ми вашу працю ц╕нимо, поважа╓мо ╕ будем ц╕нувати.

Ми залишали Бренхайський робочий таб╕р "Аббель" ╕ п╕втори сотн╕ товариш╕в в могилах, що згинули тут нав╕ки.


Еп╕лог.


1) Розсл╕дування провалу повстання в таборах. подвиг Павла - радянського оф╕цера.


У Мо ╕ Рана ми - радянськ╕ в╕йськовополонен╕, с╕ли на англ╕йський пароплав "Ескара" ╕ в╕дплили на п╕вн╕чний сх╕д, до м. Мурманська, Радянський Союз.

Мен╕ з думки не сходило: - через яку причину були розстр╕лян╕ наш╕ п╕дп╕льники, з якими мен╕ по черз╕ прийшлося працювати? Хто ╖х видав фашистам? Зрадник! Але хто в╕н? Якби в╕н був в той час серед нас, гауптман його б не ховав, а навпаки - нагородив би в присутност╕ вс╕х. Цей зрадник в першу чергу видав би ╕ мене фашистам. Не м╕г в╕н окремо виявити кожного ╕з наших товариш╕в. Про кожного з учасник╕в повстання були точн╕ в╕домост╕ т╕льки у перекладача табору - Олександра. Знав про них ╕ я. Але чим вони займались я не знав до останнього вечора.

Але й Олександр не м╕г зрадити, адже його три доби сильно катували й в╕н сам пов╕сився в╕д жахливих тортур. Для нас Олександр Б╓ля╓в був душею, орган╕затором боротьби проти фашизму. Т╕льки в╕н м╕г мати зв'язок з ╕ншими таборами, т╕льки в╕н м╕г доставляти холодну зброю за колючий др╕т, прикриваючи р╕зноман╕тними художн╕ми картинами, як╕ в╕н малював для н╕мецьких оф╕цер╕в. Т╕льки Олександр м╕г мати зв'язок з норвезькими патр╕отами.

По зак╕нченню в╕йни, коли ми майже 2 тижн╕ сид╕ли в табор╕ Бренхай, то я з ╕ншими товаришами часто згадували про страчених товариш╕в - учасник╕в невдалого повстання ╕ в╕ддавали ╖м словесн╕ почест╕. Але н╕хто не знав причину провалу.

Пол╕ца╖ про той жахливий ранок говорили так: Н╕мц╕ зайшли в барак дуже тихо, п╕сля того, як вивели бригаду робочих - тунельник╕в на роботу. То вони почали обшук з крайн╕х к╕мнат при вход╕ в барак.

Зразу ж в 19 к╕мнат╕ н╕мецьк╕ солдати знайшли сховану холодну зброю. Вони були озбро╓н╕ автоматами ╕ теж тихо зайшли в к╕мнату пол╕ц╕╖, де ночував Олександр, а в слюсарн╕ - Михайло. ╥х ще сонних ц╕леспрямовано схопили ╕ кинули в карцер.

Це було схоже на правду, бо про них - наших головних борц╕в н╕хто не знав, чим вони п╕дп╕льно займались. То тод╕, в останн╕й веч╕р перебування в табор╕ Бренхай, я взнав одне: ми будемо не самотн╕, у наш╕й справ╕ розсл╕дування приймуть колишн╕ в'язн╕ ╕нших табор╕в. Але як╕ ╕з них були п╕дп╕льниками, та чи вони залишились в живих мен╕ було не в╕домо. Тод╕ в мене виникла думка: запитати товариш╕в ╕нших табор╕в про провал повстання в ╖хн╕х таборах. Може я дов╕даюсь, як ╕ коли фашисти натрапили на сл╕д п╕дп╕льник╕в ╖хнього табору.

Ми повертались на Батьк╕вщину орган╕зовано, кожний таб╕р - це батальйон солдат. Я ходив по трюму пароплава ╕ розпитував про долю п╕дп╕льник╕в. В одних батальйонах говорили, про те, що обшук вранц╕ проходив, але збро╖ в них не знайшли. А в других батальйонах казали, про те, що й обшук був ╕ вс╕х, хто був зв'язаний з майбутн╕м повстанням, н╕мц╕ розстр╕ляли. Але н╕хто не знав причини провалу повстання. Мене зац╕кавило те, що обшук у вс╕х наших таборах проводився в один ╕ той же ранок, за годину до побудки полонених. Але я й дал╕ продовжував пошуки ╕стини провалу майбутнього повстання в таборах. Ц╕лий день у мене пройшов безрезультатно.

Та на другий день я знайшов Яшу Бистрова, який розпов╕в мен╕, як загинув м╕й друг - лейтенант Павло. Вони з Павлом познайомились ще в 1942 роц╕ в ф╕льварку Вайсенштайне, де працювали на багатого бауера - землевласника. Там Павло орган╕зував гурт опору "Непереможен╕". В н╕й було 6 товариш╕в. Незабаром Яша ╕ Павло познайомились з поляком Стасем. В╕н теж вступив у ╖хн╕й гурт опору. ╤ був активним ╖╖ членом. Стась був закоханий у м╕сцеву д╕вчину - н╕мку, яка працювала в ╖дальн╕. Цю д╕вчину звали Рег╕на. Вона теж допомагала ╖м боротися проти фашизму в ц╕й кра╖н╕. Рег╕на д╕стала фарби й учн╕вський альбом. Все це вона передала Стасев╕, а в╕н передав Яш╕. На цих листах Павло гарно, кал╕граф╕чно, по - н╕мецьки, старон╕мецьким шрифтом намалював:

-- Alles fЭr unseren Sieg Эber den Faschismus! Es lebe die rote Front!

-- Все для нашо╖ перемоги над фашизмом! Хай живе червоний фронт!

Стась вноч╕, як йшов дощ, розкле╖в ц╕ заклики на парканах м╕сцевих жител╕в б╕ля шосе. Це викликало бурхливе занепоко╓ння серед м╕сцевих фашист╕в. Жандарми не т╕льки перев╕ряли та обшукували поляк╕в, але й н╕мц╕в. Вахмани-часов╕ й цив╕льний патруль ночами вартували по селищу. Пот╕м Стась отру╖в на ферм╕ миш'яком 5 кор╕в. Це ще б╕льше насторожило фашист╕в. Незабаром жандарми арештували трьох добровольц╕в в лави РВА (рос╕йсько╖ визвольно╖ арм╕╖ генерала Власова), як╕ працювали доярами без варти. Ц╕ добровольц╕ вс╕ляко шкодили полоненим. Вони допов╕дали шефу про кожний крок п╕дозр╕лого чолов╕ка з табору. Незабаром ╖х мали орган╕зовано призвати в арм╕ю генерала Власова, п╕сля перев╕рки, та паперового оформлення. А тод╕ вони попали в гестапо. Може ╖х ╕ не розстр╕ляють, думали ми, але дов╕ряти ╖м вже так не будуть.

Раптом н╕мц╕ арештували Стася ╕ Рег╕ну. Таб╕р з п╕дп╕льниками залишився ╕зольованим. Павло та Яша з п╕дп╕льниками втекли з табору. Та ╖х на трет╕й день зловили н╕мц╕. А п╕сля важких катувань - випробувань в кат╕внях гестапо, Павла ╕ Яшу в╕дправили в Норвег╕ю. Ще в Трондхейм╕ ╖х доля розлучила. Та вони: Павло ╕ Яша попали на буд╕вництво маг╕страл╕ Мо ╕ Рана - Нарв╕к.

Павло, тут в Норвег╕╖, в новому табор╕ орган╕зував новий п╕дп╕льний гурт опору. Незабаром Павло став таб╕рним перекладачем. На цю роботу його послали п╕дп╕льники. Часто в ╖х таб╕р при╖жджав художник малювати н╕мцям гарн╕ картини, портрети. Це був Олександр Б╓ля╓в. Павло та Олександр стали щирими друзями.

Пот╕м Павло заборонив Яш╕ зустр╕чатися з членами п╕дп╕льного гурту. Павло переселяв Яшу з одн╕╓╖ к╕мнати в ╕ншу. В к╕мнат╕ жило 24 особи. З цими людьми й працював Яша, та й в╕дбирав з них в╕рних, ст╕йких борц╕в для боротьби з фашистами. Та не дуже легко працювалося Яш╕ по п╕дп╕льн╕й робот╕, а надто важко, бо йому весь час перешкоджав пол╕цай Скобел╓в.

В╕н весь час, коли йому забагнеться, л╕тав, винюхував, чи тихо нишпорив по к╕мнатах. Пол╕цай Скобел╓в прислуховувався до розмов полонених, чи засилав туди сво╖х провокатор╕в - "рогатик╕в" - добровольц╕в у РВА, взнати про що т╕ розмовляють. Яша так само, як ╕ я, не був глибоко посвячений у роботу п╕дп╕лля. В╕н в╕дпов╕дав лише за п╕дб╕р людей для роботи в п╕дп╕лл╕.

Одного вечора Павло доручив Яш╕ сл╕дкувати за пол╕ца╓м Скобел╓вим. Та можливо я його на той час десь прохукав. Це мене до цього часу гризе й бентежить. Сов╕сть замучила. Та що там казати...

В╕н замовк ╕ продовжив: А о четверт╕й годин╕ в барак зайшов н╕мецький вартовий солдат забрати людей на зм╕ну в тунель. В цей час ╕з туалету вийшов Скобел╓в ╕ п╕шов на зустр╕ч солдату. Та не встигли вони й зустр╕тись, як солдат миттю кинувся з барака ╕ зник за дверима. Буквально через к╕лька хвилин в барак вб╕гли озбро╓н╕ н╕мецьк╕ солдати охорони табору. Вони безпомилково поб╕гли в ту к╕мнату де знаходилися п╕дп╕льники. Там в ц╕й к╕мнат╕ солдати знайшли холодну зброю п╕дп╕льник╕в. Вс╕х ╖х забрали, а о 6 годин╕ ранку розстр╕ляли. Павла забрали в комендатуру ╕ 4 доби катували. Павло н╕чого ╖м не розказав. Н╕мецький оф╕цер - начальник табору приказав живцем спалити його на вогнищ╕ для того, щоби залякати полонених думати про повстання.

На площ╕ табору гор╕ло багаття. В центр╕ вогнища стояла вкопана двометрова металева рейка з гачком. На площ╕ вишикували вс╕х полонених. З - за рогу бараку показалися 2 н╕мецьк╕ солдати, а м╕ж ними йшов Павло. Шинель була накинута на голе, зранене т╕ло. Орган╕затор п╕дп╕лля, перекладач табору, радянський лейтенант - Павло був в той час спок╕йний, зосереджений. Н╕ поглядом, н╕ звуком, н╕ рухом свого покал╕ченого т╕ла в╕н не показував фашистським катам свого болю в╕д ╖хн╕х тортур. Павло гордо ступав босими ногами по колючому, морозному сн╕гу прямо до палаючого вогню. Солдати зупинили Павла перед самим вогнищем. Гауптман стояв з друго╖ сторони вогнища, напроти Павла, на в╕дстан╕, трохи б╕льше, 10 метр╕в. Його оточувало з десяток солдат╕в. Колона в'язн╕в вишикуваних на майдан╕ табору завмерла.

Гауптман, пов╕льно переступаючи з ноги на ногу п╕д╕йшов ближче до приреченого до страти радянського чолов╕ка. Тод╕ в╕н саркастично усм╕хаючись запитав:

-- Nun, ich denke du wirst meine Fragen beantworten?

-- Тепер, я думаю, ти будеш в╕дпов╕дати на мо╖ запитання?

-- Ich werde! - Буду! - гордо сказав Павло, й добавив,

-- "Du verschwendest eine Stunde." Du hast wenig Эbrig.

-- Ви даремно тратите час. У вас його мало залишилось.

-- Auflegen! - П╕дв╕сити! - крикнув гауптман.

Солдати схопили Павла поп╕д пахви ╕ п╕дняли вгору над палаючим вогнем.

-- Ich werde! - Буду! - сказав приречений до страти Павло.

Н╕мецьк╕ солдати опустили його на край вогню. Павло стояв за один крок до вогню з гордо п╕днятою головою. Тод╕ голосно на весь таб╕р промовив н╕мецькою мовою:

-- Es lebe die unbesiegbare Idee von Marx, Engels! Lang lebe...

-- Хай живуть непереможн╕ ╕де╖ Маркса, Енгельса! Хай живе...

Обличчя н╕мецького оф╕цера скорчила гримаса страху при перших словах нескореного радянського чолов╕ка. Тремтячою рукою в╕н витяг з кобури п╕столет ╕ розрядив ц╕лу обойму патрон╕в в груди бунт╕вника.

А той закрив рани л╕вою рукою. Кров кр╕зь пальц╕ просочувалась ╕ великими краплинами падала на сн╕г. Бунтар викресав з╕ сво╖х карих очей вогонь ненавист╕, та з неймов╕рним зусиллям ступив крок до фашистського ката. Дорогу йому перегородили солдати, та штовхнули Павла у зранен╕ груди сво╖ми багнетами. Павло пов╕льно повалився в палаюче багаття. Запах п╕дсмажено╖ людсько╖ плот╕ пов╕льно розносився по всьому табору.

-- Leg es weg! - Прибрати! - несамовито заволав до солдат╕в комендант табору.

-- Роз╕йтись по к╕мнатах! - кричали нам пол╕ца╖.

Так зак╕нчилось кипуче життя радянського патр╕ота, лейтенанта, просто - Павла, як ми його в повсякчас називали.

Але це ще не все. Трагед╕╓ю зак╕нчились житт╓в╕ дол╕ н╕мкен╕ Рег╕ни, та поляка Стася - Стан╕слава. На перешкод╕ ╖хнього щастя став нацистський режим ╕ його людиноненависницька ╕деолог╕я. Стан╕слав вир╕шив т╕кати з Н╕меччини, щоби повернутись на свою Батьк╕вщину в Польщу. А там разом з польськими патр╕отами боротися за свободу сво╓╖ Батьк╕вщини. В╕н домовився з Рег╕ною про ╖х прощальну зустр╕ч. Стась ╕ Рег╕на зустр╕лись увечер╕ в парку, недалеко в╕д ╖дальн╕, де працювала д╕вчина. Зустр╕ч ╖хня була викрита ближн╕ми доброчинцями по письмовому доносу. По фашистському закону: н╕мцям було заборонено зустр╕чатись для романтичних гулянь, чи близьких, дружн╕х стосунк╕в з недолюдками - слов'янами. Обох закоханих молодих людей в короткий строк покарали. Рег╕ну постригли й в╕дправили в концтаб╕р, а Стан╕слава пов╕сили вниз головою. Так нацисти охороняли чистоту ар╕йсько╖, н╕мецько╖ раси.

Таким чином я дов╕дався, хто був явним зрадником, хто знищив на сам╕й вир╕шальн╕й фаз╕ велико╖ справи - початок повстання полонених в таборах на територ╕╖ Норвег╕╖. За оцю незд╕йснену операц╕ю, яку в'язн╕ готовили на протяз╕ року, сотня наших кращих товариш╕в поплатились сво╖м життям. Вони стали жертвами фашизму через чорну зраду пол╕цая Скобел╓ва. Ганьба радянських людей буде пересл╕дувати його весь час...

На четвертий день подорож╕ по морю ми прибули в порт м╕ста Мурманська. Ще на п╕дход╕ до р╕дного берега, вс╕ радянськ╕ люди висипали на палубу щоби краще роздивитись на нього.

-- Ось вона - моя р╕дна Батьк╕вщина, моя багатостраждальна земля! Ти зранена ворожими снарядами ╕ бомбами, полита кров'ю м╕льйон╕в радянських людей. ╤ я, нещасний син ц╕╓╖ чудово╖ земл╕, повернувся до тебе знову. Повернувся зн╕вечений ф╕зично, але загартований духовно. Ми, надто мало, дуже мало зробили для твого визволення! Але ми робили, як могли ╕ як ум╕ли, - думав я стоячи на палуб╕ англ╕йського пароплава "Ескара".

-- Ми вийшли жив╕ ╕з фашистського пекла. Ми гордо несли через усю ╢вропу велике ╕м'я радянсько╖ людини, свою нескорен╕сть, свою гарячу любов ╕ в╕ддан╕сть р╕дному народу ╕ Батьк╕вщин╕. Серед вс╕х фашистських полонених - ми радянськ╕ в╕йськовополонен╕ були самими незахищеними в н╕мецьких таборах тому що, по як╕йсь, невияснен╕й мною причин╕, дипломати мо╓╖ кра╖ни не п╕дписали догов╕р про порядок проживання, харчування, медичного обслуговування, листування з р╕дними, пом╕ч прац╕вник╕в м╕жнародного Червоного Христа нам в невол╕ ╕ так дал╕. Про це я чув в╕д самих простих н╕мецьких солдат╕в, - м╕ркував я.

-- То х╕ба це не подвиг в таких пекельних умовах вижити, й старатися чимось зашкодити ворогу В╕тчизни? Я, живий ╕ прин╕с сво╖й улюблен╕й В╕тчизн╕ сво╖ руки, свою силу й розум, загартований вогонь сво╓╖ душ╕. ╤ все це кладу на олтар земл╕ сво╓╖, - м╕зкував я.

-- Я розум╕ю, що зараз на в╕дбудову народного хазяйства, фабрик, завод╕в ╕ ╕нших новобудов мо╓╖ Батьк╕вщини потр╕бн╕ сильн╕ чолов╕ч╕ руки, яких так зараз не вистача╓. Я на все готовий! - м╕ркував дал╕ я.


Пово╓нне життя


Ми, колишн╕ в'язн╕ н╕мецьких табор╕в - стали б╕йцями нового, трудового фронту, б╕йцями в╕дродження р╕дного краю. Правда старш╕ за в╕ком чолов╕ки роз'╖хались по р╕дним дом╕вках, а ми - молодш╕ орган╕зовано по будовах, щоби разом з ус╕м народом почали зал╕кувати рани нанесен╕ фашизмом наш╕й Батьк╕вщин╕.

Мене, разом з товаришами, орган╕зовано послали на будову житлових площ в "Мосторфбуд" Шатурського району, Московсько╖ област╕.

Я, за короткий час, став там теслею 4 розряду. Та Батьк╕вщин╕ потр╕бн╕ були механ╕затори. Я, на весн╕ 1947 року, зак╕нчив п╕вр╕чн╕ курси машин╕ста екскаватора ╕ почав працювати на екскаватор╕ в селищ╕ Асанов - Дубове, де осушувались торф'ян╕ болота.

В 1949 роц╕, я був переведений главком у ╤вановську область, Тейковського району, на нову виробничу д╕лянку. Там я п╕дготовив соб╕ г╕дну зм╕ну. А сам вир╕шив ╖хати в р╕дний край, на Под╕лля, в р╕дну Укра╖ну, в село, до р╕дно╖ хати. Я, дуже хот╕в в╕дновитися для продовження навчання в Новоушицьк╕м техн╕кум╕ механ╕зац╕╖ с╕льського господарства. Але стара хвороба, не дозволила мен╕ вчитись - забол╕ли оч╕. Я вир╕шив повернутись до свого фаху - екскаваторника ╕ ви╖хав на будови м╕ста Кривий Р╕г, Укра╖на. Та на жаль, там не було м╕сця на машин╕, бо мало було на той час техн╕ки. То я налаштувався теслею в буд╕вельно - монтажне управл╕ння, бо в той час наша зранена Батьк╕вщина дуже вимагала буд╕вельник╕в. Там я без в╕дриву в╕д виробництва осво╖в фах зв'язкового, бо працював на будов╕ телефонно╖ л╕н╕╖ на зал╕зничн╕й кол╕╖.

Але важк╕ випробування в фашистськ╕й невол╕, каторжна праця в тунел╕, дим, порохи г╕рсько╖ породи, в╕брац╕я в╕дб╕йних молотк╕в, пост╕йна спрага, дала себе в╕дчути. Я дуже часто хвор╕в шлунком.

╤ в 1953 роц╕, в грудн╕ м╕сяц╕, я повернувся в р╕дне село Слоб╕дка, Новоушицького району, Хмельницько╖ област╕, Укра╖на.

За зиму я п╕дл╕кувався ╕ на весн╕ 1954 року влаштувався працювати обл╕ковцем - заправником в тракторн╕й бригад╕ при В╕льховецьк╕й МТС. П╕д час реорган╕зац╕╖ МТС був переведений в р╕дний колгосп села Слоб╕дки, де ╕ працював до пенс╕╖ 1980 року.

В л╕тн╕й час ╕ на пенс╕╖ я працюю мостовиком солом'яних скирт в сел╕ Слоб╕дка.

Минуло 36 рок╕в п╕сля зак╕нчення в╕йни з ненависним ворогом - фашизмом. Наша Батьк╕вщина, за короткий час давно заго╖ла рани, запод╕ян╕ нацистами. Ми живемо в прекрасний час. Наша кра╖на щасливо живе...

1981 р╕к.


В╕д сп╕вавтора.


Потр╕бно т╕льки добавити в╕д себе те, що Гончарук Андр╕й Павлович, п╕сля зак╕нчення Велико╖ В╕тчизняно╖ В╕йни в 1945 роц╕, не написав н╕ одного листа додому н╕ батькам, н╕ родичам, н╕ товаришам. Та ще й н╕ разу не при╖хав у в╕дпустку додому, а повернувся лише в грудн╕ 1953 року, коли в березн╕ помер кер╕вник Радянського Союзу И. Стал╕н й вийшов Указ Презид╕╖ Верховно╖ Ради СРСР про амн╕ст╕ю в'язн╕в радянських табор╕в.

Це ж як╕й черств╕й людин╕ треба було бути, щоби не написати додому в село пару речень листа, чи не при╖хати у в╕дпустку за б╕льше 8 рок╕в п╕сля в╕йни.

Тому я роблю припущення, що Гончарук Андр╕й Павлович, трохи злукавив, чи то навмисно вводить читача в обман про те, що в╕н п╕сля трьох з половиною рок╕в фашистських табор╕в, не в╕дбував в радянських таборах покарання ще 8 з половиною рок╕в за те, що попав в полон.

Там в╕н перебував без права переписування, а про в╕дпустку нема╓ й мови, бо це була би просто фантастика.

Андр╕й Павлович не м╕г навчатися в с╕льськогосподарськ╕м техн╕кум╕ не по стану здоров'я (хвороба очей), а тому, що по закону Радянського Союзу, який н╕хто не скасував, аж до його розвалу: - люди, як╕ попали в полон до ворога ╕ в╕дбували табори, не мали права навчатись в вищих навчальних закладах.

Його спогади й так не хот╕ли друкувати, а якби в╕н ще описав радянськ╕ табори, то КДБ (Ком╕тет державно╖ безпеки) зацькував би його на смерть, чи вигнало б з кра╖ни, як О. Солжен╕цина, за його твори: Арх╕пелаг ГУЛАГ, В круз╕ першому.

Це тепер╕шн╓ мо╓ припущення, чи г╕потезу находження Гончарук Андр╕я Павловича 8 з половиною рок╕в в радянських таборах може розсл╕дувати особисто будь-яка людина й прийти, до таких же висновк╕в, як ╕ я.

2021 р╕к.